A GYŰRŰK URA

Három Gyűrű ragyogjon a tünde-királyok kezén, 
Hét a nemes törpök jussa, kiknek háza cifra kő, 
Kilencet halandó ember ujján csillantson a fény, 
Egyet hordjon a Sötét Úr, szolganyájat terelő, 
Mordor éjfekete földjén, sűrű árnyak mezején.
Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű kegyetlen, 
Egy a sötétbe zár, bilincs az Egyetlen, 
Mordor éjfekete földjén, sűrű árnyak mezején.

Előzmények

E kötet A GYŰRŰK URÁ-nak második része.

Az első rész, A Gyűrű Szövetsége, azt mondja el, mint fedezte fel a Szürke Gandalf, hogy Frodó, a hobbit gyűrűje valóban az Egy Gyűrű, a Hatalom valamennyi gyűrűjének Ura. Fölidézi, hogyan menekült el Frodó a társaival hazájából, a nyugalmas Megyéből, Mordor iszonyú Fekete Lovasai elől, míg végül az eriadori kósza, Aragorn segítségével szörnyű veszedelmek árán el nem jutott Elrond völgyzugolyi Házába.
Elrond Nagytanácsot hívott össze, az elhatározta, hogy a Gyűrűt meg kell semmisíteni, s Gyűrűhordozónak Frodót jelölte ki. Kiválasztotta a Gyűrű útitársait, akiknek Frodót segíteniük kell majd a küldetésében: hogy- ha tud – eljuthasson Mordorba, a Tűzhegyre, az Ellenség Földjének szívébe, mert a Gyűrűt másutt nem lehet elemészteni. A Gyűrű Útitársa lett Aragorn; az emberek képviseletében Boromir, Gondor Urának fia; a tündék képviseletében Legolas, a bakacsinerdei tünde-király fia; a törpök képviseletében Gimli, a Magányos-hegy urának, Glóinnak fia; a hobbitok képviseletében Frodó és szolgája, Csavardi Samu, és két ifjú rokona, Trufa és Pippin, s a Szürke Gandalf.
A társaság titokban kelt útra Völgyzugolyból, s útjukat sikerült is titokban tartaniuk, míg csak kudarcot nem vallott a kísérletük, hogy télvíz idején átkeljenek a magas Caradhras hágón. Ekkor Gandalf átvezette őket Mória elrejtett kapuján, le Mória roppant bányáiba, hogy a hegyek alatt keressék meg az átvezető utat. Itt Gandalf, az alvilág szörnyű szellemével vívott harcban lebukott egy feneketlen szakadékba. De Aragorn bebizonyította, hogy méltó utóda a Nyugat ősi királyainak, kivezette a társaságot Mória keleti kapuján, át a tündék földjén, Lórienen, s le a Nagy Folyón, az Anduinon, egészen a Rauros vízeséséig. Ekkorra már tisztában voltak vele, hogy útjuk során kémek figyelik őket, s hogy az ocsmány Gollam, aki valamikor a gyűrű birtokában volt s még mindig áhítozott rá, nyomon követi őket.
Itt dönteniök kellett, hogy nyomban Mordornak veszik-e az útjukat, vagy Boromirral tartanak, hogy segítsenek megvédenie Gondor fővárosát, Minas Tirithet, a küszöbönálló háborúban; vagy elválnak egymástól, s ki erre megy, ki arra. Mikor kiderült, hogy a Gyűrühordozó mindenképpen folytatni akarja reménytelen útját az Ellenség földjére, Boromir megpróbálta erőszakkal elragadni tőle a Gyűrűt. Az első rész azzal ért véget, hogy Boromir áldozatul esett a Gyűrű csábításának; Frodó és szolgája, Csavardi Samu elmenekült; a többieket szétszórta az ork katonák támadása, akik részben Mordor Urának, részben az áruló vasudvardi Szarumánnak a szolgálatában álltak. Úgy látszott tehát, hogy a Gyűrűhordozó küldetése máris szerencsétlen véget ért.
A második rész, A Két Torony, azt mondja el, milyen sors várt a társaság tagjaira, azután, hogy szövetségük felbomlott, mindaddig, amíg be nem köszöntött a Nagy Homály, s ki nem tört a Gyűrű Háborúja, amelynek történetéről már a harmadik, s egyben utolsó rész számol be az olvasónak.

III.
Könyv

1. fejezet

Boromir halála

Aragorn rohant a hegytetőre. Időről időre mégis lehajolt, a a főldet fürkészte, mert a hobbitok lépte könnyű, s még egy kósza sem olvassa könnyen a nyomaikat; a csúcstól nem messze egy csermely keresztezte az útját, s ott, a nedves földön, rátálált arra, amit keresett.
– Jól értelmeztem a nyomokat – mondta magában –, Frodó fölfelé szaladt, a hegyre. Csak tudnám, ott mit látott? De vissza is jött, ugyanerre.
Aragorn habozott. Vágyott rá, hogy maga is fölmenjen a sziklatrónushoz, abban a reményben, hogy onnét majd olyasmit lát, ami eligazítja tétovaságában; de szorongatta az idő. Mégiscsak nekieredt, felrohant a csúcsra az ösvényt burkoló nagy kockaköveken és a lépcsőn. Fölü1t a trónra, és körülnézett. De a nap mintha elhomályosult volna, a világ szürke volt és kihalt. Szeme Északtól Északig járt körbe, de nem látott semmi mást, csak a távoli hegyeket, amíg csak messze-messze meg nem pillantott újra egy madarat, talán sast az égen, amely táguló körökben, lassan siklott a föld felé.
Még a tájat nézte, amikor éles hangok ütötték meg a fülét odalentről, az erdőböl, a folyó nyugati partja felől. Kővé dermedt. Kiáltásokat hallott, s köztük, rémületére, harsány orkhangokra ismert. Majd váratlanul fölharsant egy mély hangú kürt, a hang lecsapott a hegyoldalra, viszszaverték a mélyedések, s mint egy roppant kiáltás nyomta el még a zuhatag bömbölését is.
– Boromir kürtje! – kiáltotta. – Szorongatják! – Leszökkent a lépcsőn, s hatalmas léptekkel vágtatott lefelé az ösvényen. – Ó, jaj! Üldöz a balszerencse, ma akármit teszek, balul üt ki. Samu hol van?
Ahogy lefelé rohant, a kiáltozás előbb hangosabb lett, majd elhalkult, s megint kétségbeesetten harsant fel a kürt. Vadul és fülsértően csapott fel az orkok üvöltözése, s a kürt egyszerre elnémult. Aragorn lélekszakadva rontott le a lejtőn, de még el sem ért a hegy lábához, minden elcsendesült; ahogy elfordult feléjük; balra, visszavonultak, a hangjukat se hallotta már. Kirántotta fényes kardját, felkiáltott: “Elendil! Elendil!“, és berontott a fák közé.
Parth Galentöl talán egy mérföldnyire, a tótól nem messze, egy tisztáson akadt rá Boromirra. Hátát egy nagy fának vetve ült ott, mintha pihenne. De Aragorn látta, hogy sok fekete tollú nyílvessző érte; kardja még nem esett ki a kezéből, de el volt törve a markolata tövében; kettéhasadt kürtje az oldalán. Körülötte és lábánál halomban a lemészárolt orkok.
Aragorn melléje térdelt. Boromir kinyitotta a szemét és beszélni próbált. Végül sikerült is néhány halk szót kiejtenie. – Megpróbáltam a Gyűrűt elvenni Frodótól mondta. – Sajnálom. Megfizettem érte. – Tekintete levágott ellenségeire tévedt; lehettek vagy húszan. – Elmentek a félszerzetek; az orkok magukkal vitték őket. Megkötözve. Azt hiszem, élnek. – Elhallgatott, s fáradtan hunyta le a szemét. Egy pillanat, s megint megszólalt.
– Ég veled, Aragorn! Menj Minas Tirithbe és védd meg a népemet! Én vereséget szenvedtem.
– Tévedsz! – mondta Aragorn. Megfogta a kezét, s megcsókolta a homlokát. – Győztél! Kevesen arattak még ekkora győzelmet. Nyugodj békében! Minas Tirith állni fog!
Boromir elmosolyodott.
– Merre mentek? Frodó velük volt? – kérdezte Aragorn.
De Boromir többé nem szólalt meg.
– Ó, jaj! – mondta Aragorn. – Eltávozott hát Denethornak, az Őrtorony Urának örököse! Keserű vég. A társaság széthullott. Kudarcot vallottam. Gandalf hiába bízott bennem. Most mit tegyek? Boromir azt hagyta örökül, hogy Minas Tirithbe menjek, magam is ezt tenném szívem szerint; de hol a Gyűrű és hol a Hordozója? Hol találom őket, s mit tehetek, hogy a Küldetés ne érjen szomorú véget?
Ott térdepelt egy darabig, görnyedten a zokogástól, s csak szorongatta-szorongatta Boromir kezét. Így talált rá Legolas és Gimli. A hegy nyugati lejtője felől közeledtek nesztelenül, úgy osontak a fák közt, mintha vadat űznének. Gimli kezében a fejsze, Legolaséban kés; már ellőtte valamennyi nyilát. A tisztásra kiérve megtorpantak; lehorgadt a fejük bánatukban, látva, hogy mi történt.
– Szörnyű! – mondta Legolas, és odalépett Aragorn mellé. – Az erdőben orkokra vadásztunk, s el is intéztünk jó néhányat, de itt úgy látszik, nagyobb szükség lett volna ránk. Jöttünk mi rögtön, ahogy a kürtszót meghallottuk de úgy látom, későn. Félek, hogy halálosan megsebesültél.
– Boromir halott – mondta Aragorn. – Rajtam egy karcolás sincs, mert nem voltam vele. Amíg én fönt jártam a hegyen, ő elesett a hobbitok védelmében.
– A hobbitokéban! – kiáltott fel Gimli. – Hol vannak? Hol van Frodó?
– Nem tudom – mondta fáradtan Aragorn. – Mielőtt meghalt volna, Boromir elmondta, hogy az orkok megkötözték őket; úgy vélte, élnek. Én Trufa és Pippin után küldtem; de azt nem kérdeztem, hogy Frodó és Samu vele volt-e; mire megkérdeztem, már késő volt. Ma tehetek akármit, balul üt ki. Most mihez kezdjünk?
– Mindenekelőtt az elesettről kell gondoskodnunk mondta Legolas. – Nem hagyhatjuk itt így, a holttestét az orkok között.
– De nagyon kell sietnünk – mondta Gimli. – Ő maga sem kívánná, hogy itt időzzünk. Üldözőbe kell vennünk az orkokat, ha van még remény, hogy bármelyik társunk is él a fogságukban.
– Azt viszont nem tudjuk, hogy a Gyűrűhordozó velűk van-e vagy sem – mondta Aragorn. – Róla lemondjunk? Nem őt kéne előbb megkeresnünk? Kegyetlen választás.
– Akkor lássunk neki annak, ami az első dolgunk mondta Legolas. – Sem időnk, sem eszközünk nincs, hogy bajtársunkat illő módon eltemessük vagy sírdombot hordjunk fölébe. De kőhalmot talán emelhetünk.
– Kemény munka lenne, és soká tartana: követ közelebb nem találunk, csak lenn a folyóparton – mondta Gimli.
– Akkor fektessük csónakba a saját s elhullott ellenségeinek fegyvereivel – mondta Aragorn. – Aztán küldjük le a Rauros vízesésén, s testét adjuk át az Anduinnak. Gondor folyója majd tesz róla, hogy csontjait ne gyalázza meg senki gonosz jószág.
Sietve átkutatták az orkok hulláit, egy halomba hajigálták kardjaikat, behasadt sisakjaikat, pajzsaikat.
– Íme! – kiáltott Aragorn. – Nyomra akadtunk! A komor fegyverhalomból kiemelt két arannyal és vörössel írt, levélforma tőrt; tovább kutatott, s ráakadt veres kis drágakövekkel díszített fekete hüvelyükre is. – Ezek nem ork-fegyverek! – mondta. – Ezeket a hobbitok hordták. Az orkok elvették tőlük. Nos, ha élnek még, barátaink fegyvertelenek. E két tőrt magammal viszem, mert ha ok nélkül is, de azt remélem, hogy egyszer majd visszaadhatom nekik.
– Én meg összeszedek minden nyílvesszőt, amit találok, mert a puzdrám kiürült – mondta Legolas. – Átkutatta az összehordott fegyverhalmot, a környékét s jó néhány ép nyílvesszőt talált, hosszabbakat is, mint amilyeneket az orkok használni szoktak. Alaposan szemügyre vette őket.
Aragorn megnézte az elesetteket. – Ez nem is mind mordori. Van köztük, aki Északról jött, a Ködhegységből, már amennyire én az orkokat és fajtájukat ismerem. És vannak köztük idegenek is. A fegyverzetük nem is hasonlít az orkokéra!
Volt ott négy másféle kobold-katona, nagyobb termetű, füstös képű, ferde szemű, oszloplábú-sonkamarkú. Ezeknek kurta, széles pengéjű kardjuk volt, s nem görbe szablyájuk, mint az orkoknak; az íjuk meg tiszafából készült, hossza, formája megegyezett az emberek íjaival. A, pajzsukon különös dísz: fekete mezőben kicsi, fehér kéz; vassisakjukon elöl S-rúna, valami fehér fémből.
– Ilyet még sose láttam – mondta Aragorn. – Vajon mit jelenthet?
– Az “S“ Szauronra utal – mondta Gimli. – Nem nehéz kitalálni.
– Nem – mondta Legolas. – Szauron nem használ tünde-rúnát.
– S a valódi nevét sem; azt sem engedi, hogy kiejtsék vagy leírják – mondta Aragorn. – S nem használ fehér színt sem. A Barad-dűrt szolgáló orkok meg vörös szemet viselnek címerül. – Elgondolkozott egy pillanatra. – Azt hiszem, mégiscsak Szarumán lesz – mondta nagy sokára. Vasudvard gonoszságot forral, és senki nincs többé biztonságban. Gandalf pontosan ettől tartott; hogy az áruló Szarumán tudomást szerez az utazásunkról. Valószínű, hogy Gandalf elestéről is tud. Lehet, hogy Móriából való üldözőink egyike-másika kijátszotta Lórien éberségét, vagy elkerülte Lórient, és más úton jutott el Vasudvardba. Az orkoknak gyors a lábuk. De Szarumán még sok más módon szerezhet híreket. Emlékeztek a madarakra?
– Nos, nem érünk rá rejtvényt fejteni – mondta Gimli. – Vigyük el innét Boromirt!
– De azután mégiscsak kénytelenek leszünk törni a fejünket, ha a helyes utat akarjuk választani – felelte Aragorn.
– Ha egyáltalán választhatunk helyeset – mondta Gimli.
A törp fogta a fejszéjét, és levágott néhány ágat. Ezeket összekötötte íjidegekkel, s ráterítették a köpenyeiket. Ezen a kezdetleges hordágyon vitték le társuk holttestét a partra, s utolsó csatájának diadaljelvényeit is, amelyeket el akartak küldeni vele. Rövid út volt, mégis nehéznek találták, mert Boromir szép szál és tagbaszakadt ember volt.
Aragorn ott maradt a parton, a hordágyat őrizte, Legolas és Gimli gyalogszerrel sietett vissza Parth Galenbe. Az jó egy mérföldnyire volt, így hát időbe telt, amíg a két csónakon visszaértek a part mentén, bármilyen szaporán forgatták is az evezőt.
– Különös mondanivalónk van! – jelentette Legolas. – A parton csak két csónakot leltünk. A harmadiknak nyoma veszett.
– Jártak ott orkok? – kérdezte Aragorn.
– Semmi jele – mondta Gimli. – Különben is, az orkok magukkal vitték vagy elpusztították volna valamenynyit, s a poggyászt is.
– Majd megvizsgálom a nyomokat, ha odaérünk mondta Aragorn.
Befektették Boromirt a csónak fenekébe, amelyen utolsó útjára akarták bocsátani. Összehajtogatták a szürke csuklyás tünde-köpenyt, és a feje alá tették. Megfésülték hosszú, fekete haját, és elrendezték a vállán. Lórien áranyöve ott csillogott a derekán. Melléje helyezték a sisakját, ölére a meghasadt kürtöt, a kardmarkolatot és az eltört pengét; lába alá ellenségei kardjait. Aztán a csónak orrát hozzákötötték a másik csónak farához, és kieveztek vele a vízre. Szomorúan húztak végig a part mentén, s kanyarodtak be abba a gyors vizű folyóágba, amely Parth Galen zöld gyepét mosta. Tol Brandir meredek oldala napfényben izzott; még kora délután volt. Ahogy dél felé haladtak, ott szállt fel s szivárványlott előttük a Rauros párafüggönye. A lezúduló víz robajától csak úgy remegett a mozdulatlan levegő.
Szomorú szívvel útjára bocsátották a koporsócsónakot; ott feküdt benne Boromir; nyugodtan, békésen siklott lefelé az ár kebelén. Közben a maguk csónakját keményen evezve megállították, a folyó magával ragadta Boromirét; elúszott mellettük, lassan távolodott, mígnem már fekete pont volt csak az aranyló fényben, majd hirtelen eltűnt. A Rauros csak bömbölt. Elnyelte Denethor fia Boromirt, aki immár nem látja viszont Minas Tirithet, s nem áll ki többé reggelente a Fehér Toronyba. De Gondorban még sokáig azt beszélték, hogy a tünde-csónak sértetlenül jutott át a vízesésen, a tajtékzó tavon, s Boromir holttestét Osgiliath mellett, az Anduin mellékágain át egy csillagos éjszaka a Tengerre vitte.
A három útitárs egy darabig némán nézett utána. Majd megszólalt Aragorn. – Keresni fogják a Fehér Toronyból – mondta –, de sem a hegyekből, sem a tengerről nem tér meg többé. – Majd lassú énekbe kezdett:

Rohan mocsarán-mezején, 
ahol a sörényes fű lobog, 
A Nyugati Szél ott sétál, 
falon át kódorog. 
“Mi hlrt hozol Nyugat felől, 
Szél-kósza, ma este nekem?
Láttad a Délceg Boromirt, 
s vele csillag s hold üzen?“ 
“Láttam, száguldott hét folyamon, 
széles, komor vizeken, 
Láttam, hol jár, a táj kopár, 
majd eltűnt hirtelen 
Észak árnyain. Azután
nem láttam őt tovább. 
Az Északi Szél hallhatta 
ott Denethor fia kürtszavát.“
“Ó, Boromir, magas falról 
nézek Nyugat felé, 
De nem jössz a kihalt földről, 
hol ember-lelke nem él.“

Aztán Legolas énekelt:

Dél Szele, a Tenger szája röpit, 
homokdűnék s kövek lehelnek;
Sirályok szárnya hord tova, 
hogy itt kapunkat megnyögelljed. 
“Mi hírt hozol, ó, sóhajos szél, 
nekem ma este dél felől? 
Hol jár a Derék Boromir?
Késlekedik – s gyászom megöl.“ 
“Ne kérdezd tőlem, hol lehet 
oly sok csont hever ott, 
Hol fehérlik a part, 
s fölötte sötét az ég, 
s zúgnak a habok;
Sokan keresték Anduinon 
át a Tengeráramot. 
Kérdezd az Északi Széltől, mi hír, 
hol az Északi Szél forog!“ 
“Ó, Boromir! 
Túl a kapun tengernek, 
délnek fut az út, 
De te nem jöttél; sirály rikolt, 
víz szürke torka zúg.“

Majd megint Aragorn:

Királyok Kapujától az Északi Szél 
fut sok dúlt zuhatagon át;
S a torony körül tisztán, 
hidegen megzengeti kürtszavát. 
“Északról ma nekem, erős szél, 
vajon mi hírt hozol? 
Szólhatsz-e a Bátor Boromirról? 
Ki oly rég nincs sehol!“
“Amon Hen alatt hallottam szavát. 
Sok ellene ott veszett. 
Repedt pajzsa, törött kardja, 
zúdítottak rá vizet. 
Feje büszke, pillantása nemes, 
de a tagjai már pihenők;
És Rauros, arany Rauros-vízesés 
ringatta tova őt.“
“Ó, Boromir! Az Őrtorony
most már Észak felé néz, 
Feléd, Rauros, míg áll a világ, 
feléd, te arany vízesés!“

Befejezték. Megfordították a csónakot, s amilyen sebesen csak tudtak, visszaeveztek az ár ellen Parth Galenbe.
– A Keleti Szelet rám hagytátok – mondta Gimli –, de arról inkább nem mondok semmit.
– Nagyon helyes – mondta Aragorn. – Minas Tirithben elviselik a Keleti Szelet, de híreket nem attól várnak. És most, hogy Boromir megindult a maga útján, nekünk is sietnünk kell, hogy a mienket megválasszuk.
Tüzetesen megvizsgálta a zöld gyepet, gyorsan, de alaposan, olykor-olykor egészen a földre hajolva. – Itt nem járt ork – mondta. – Különben semmiben sem lehetűnk biztosak. Valamennyiünk lába nyomát megtaláltam, egymás hegyén-hátán. Azt nem tudom megállapítani, hogy járt-e itt valamelyik hobbit azután, hogy elmentünk megkeresni Frodót. – Visszament a partra, a csermely partján, amelynek vize csobogva torkollt a folyóba. – Itt akad néhány tiszta lábnyom – mondta. – Egy hobbit belegázolt a vízbe és vissza; de hogy mikor, azt nem tudom.
– Akkor hogyan tudod megfejteni a rejtvényt? – kérdezte Gimli.
Aragorn nem sietett a válasszal; visszament a táborhelyre, és ránézett a holmijukra. – Két batyu hiányzik mondta –, s az egyik biztos, hogy Samué: az ugyancsak nagy volt és nehéz. Íme a válasz: Frodó csónakon távozott, s vele a szolgája. Frodó, mikor mi mind távol voltunk, bizonyára visszajött ide. Fölfelé menet összetalálkoztam Samuval, s azt mondtam, jöjjön utánam; de ő nyilván nem jött. Megsejtette az ura szándékát és visszatért ide, mielőtt még Frodó elindult volna. És Frodó egyszerűen képtelen volt itt hagyni őt!
– De miért hagyott itt egyetlen szó nélkül? – kérdezte Gimli. – Különös tett!
– És bátor – mondta Aragorn. – Samunak, azt hiszem, igaza volt. Frodó nem akarta, hogy Mordorba menet bármelyik barátja a halálát lelje. Azt viszont tudta, hogy neki mennie kell. Azután, hogy minket otthagyott, bizonyára történt valami, ami legyőzte a félelmeit és kétségeit.
– Lehet, hogy portyázó orkok támadtak rá, és azok elől menekült – mondta Legolas.
– Hát valami elől menekült, az biztos – mondta Aragorn –, de nem hiszem, hogy ork lett volna. – Hogy szerinte mi volt az oka Frodó hirtelen támadt elhatározásának és menekülésének, Aragorn nem mondta meg. Megőrizte Boromir utolsó szavainak titkát.
– Nos, ennyit legalább már tudunk – mondta Legolas. – Frodó nincs már a folyónak ezen a partján; csak azért vihette el a csónakot. És vele van Samu is; ő csak azért vihette magával a holmiját.
– Akkor most választanunk kell – mondta Gimli –, vagy beülünk a maradék csónakba és megpróbáljuk utolérni Frodót, vagy elindulunk gyalogszerrel és megpróbáljuk utolérni az orkokat. Sem az egyik, sem a másik nem kecsegtet sok reménnyel. Máris kincset érő órákat veszítettünk.
– Hadd gondolkodjam! – mondta Aragorn. – Mert akkor talán helyesen döntök, és sikerül jóra fordítanom ezt a szerencsétlen napot. -Állt és hallgatott egy jó percig. – Én az orkokat veszem üldözőbe – mondta végül. – El kellett volna vezetnem Frodót Mordorba, s ki kellett volna tartanom mellette a végsőkig! Ám ha az ő keresésére indulok, át kell engednem a foglyokat a kínhalálnak. A szívem végre világosan szól: a Gyűrűhordozó sorsa immár nincs az én kezemben. A társaság eljátszotta a szerepét. De amíg még van erőnk, a társainkat nem hagyhatjuk cserben. Gyerünk! Induljunk azonnal. És hagyjatok itt mindent, amit csak nélkülözhetünk! Se éjjel, se nappal nem lesz pihenésünk!
Kihúzták a vízből az utolsó csónakot, és felvitték a fák közé. Berakták alája minden holmijukat, amire most nem volt okvetlenül szükségük, amit nélkülözni tudtak. Aztán otthagyták Parth Galent. Mire visszaértek a tisztásra, ahol Boromir elesett, a délután már estébe fordult. Rátértek az orkok ösvényeire. Nem kellett éles szem hozzá, hogy megtalálják.
– Nincs még egy nép, amely ilyen otrombán letaposna mindent – mondta Legolas. – Úgy látszik, örömüket Ielik benne, ha lekaszabolhatnak, eltiporhatnak mindent, még ha az nincs is az útjukban.
– De még így is gyorsan haladnak – mondta Aragorn –, és fogalmuk sincs, mi az a fáradtság. És később már kemény és csupasz földön kell követnünk a nyomokat.
– Nos, akkor utánuk! – mondta Gimli. – A törpök lába is gyors, s ők sem fáradnak el hamarabb, mint az orkok. De ez hosszú hajsza lesz; ugyancsak előttünk járnak.
– Úgy van – mondta Aragorn –, mindannyiunknak olyan szívósnak kell lennünk, mint a törpöknek. Gyertek! Ha van remény, ha nincs, követnünk kell ellenségeink nyomát. És jaj nekik, ha bebizonyosodik, hogy a mi lábunk a gyorsabb! Úgy kell üldözőbe vennünk őket, hogy azt megőrizzék a három fajta – a tündék, az emberek és a törpök regéi. Előre, Három Vadász!
Mint a szarvas szökkent előre. Futva, a fák között. Mindig elöl, fáradhatatlanul és gyorsan, most, hogy eldöntötte végre, mit kell tennie. Elmaradt mögöttük a tavat övező erdő. Hosszú kaptatókat másztak meg, a lenyugvó nap fényében immár vörös égre feketén, keményen kirajzolódó hegyhátakat. Aztán leszállt a sötétség. De ők csak mentek; három szürke árny a kősivatagban.

2. fejezet

Rohan lovasai

Mélyült a sötétség. A fák közt lent köd ült, ködbe burkolózott az Anduin sápadt partvonala is, de az ég tiszta volt. Följöttek a csillagok. A kitelni kezdő hold nyugaton járt s feketén nyúlt el a sziklák árnya. Köves dombok lábánál jártak, s lassabban is haladtak, mert itt már nem volt könnyű a nyomot követniük. Az Emyn Muil felföldje itt két hosszú és szirtes hegyvonulat formájában húzódott északról dél felé. A nyugati oldala mindkét hegyvonulatnak meredek volt és nehezen járható, vízmosás szántotta, keskeny szurdokokkal szabdalt keleti oldala azonban jóval szelídebb. A három bajtárs egész éjjel ezen a csontváztájon gyötörte a lábát, fölmásztak az első magasabbik hegygerincre, majd újra leereszkedtek másik oldalt a mély és kanyargós völgybe.
Ott, a hajnal előtti hideg órában, megpihentek egy kis időre. A hold elöl már lenyugodott, csak a csillagok ragyogtak a fejük felett; hátul, a fekete hegyek mögött még nem tűnt föl a hajnal első fénye. Aragorn egy pillanatra mintha elvesztette volna az utat; az orkok ösvénye a völgybe vezetett, de itt eltűnt.
– Mit gondoltok, most merre fordulhattak? – kérdezte Legolas. – Északra, a rövidebb úton, vagy a Fangorn felé, ha jól sejtjük, és valóban Vasudvard az úticéljuk? Vagy délre, az Entsédnek?
– A folyó felé nem, akármi legyen is az útjuk célja mondta Aragorn. – S ha Rohanban nincsenek nagy bajok, és ha Szarumán hatalma megnőtt, akkor a legrövidebb utat választják a rohirok rétjein át. Gyerünk hát, keressük őket mi is észak felé!
A völgy úgy húzódott a két vonulat között, mint egy kővályú, s fenekén a hatalmas sziklák közt patakocska folyt. Jobboldalt komor kőszirt; baloldalt szürke, s így éjszaka fakó és homályos hegyoldalak, mérföld hosszan észak felé. Aragorn le-lehajolt, nyomot keresett a nyugati hegyláncot szabdaló vízmosások és gyűrődések között. Legolas valamivel előtte járt. A tünde egyszer csak fölkiáltott, s a többiek odaszaladtak.
– Már meg is van néhány azok közül, akikre vadászunk – mondta. – Ide nézzetek! – Követték a mutatóujját, s látták, hogy amit kezdetben sziklának néztek a lejtő lábánál, az néhány egymásra hányt holttest. Öt halott, kegyetlen kardcsapásoktól összeszabdalt ork hullája feküdt előttűk, kettő fejetlenül. A föld fekete vérüktől volt lucskos. – Újabb rejtvény! – mondta Gimli.
– Akármi lesz is a megfejtése, mindenképpen reményt keltő – mondta Legolas. – Az orkok ellensége a mi barátunk. Milyen nép lakik erre, a hegyek között?
– Semmilyen – mondta Aragorn. – A rohirok csak ritkán vetődnek erre, s Minas Tirith messze van innét. Lehet, hogy egy embercsapat vadászott erre, hogy miért, azt nem tudhatjuk. De nem tartom valószínűnek.
– Akkor mit gondolsz? – kérdezte Gimli.
– Én azt hiszem, az ellenség hozta magával az ellenségeit – felelte Aragorn. – Ezek itt mind messze földről jött északi orkok. És nincs köztük egyetlen óriás ork sem, amelyik a sisakján azt a furcsa címert viseli. Talán összekaptak; nincs benne semmi meglepő, ilyen ocsmány népek között.
– Talán a foglyokon – mondta Gimli. – Reméljük, nem lelték ők is itt a végüket.
Aragorn körös-körül átkutatta a helyet, de harcnak másutt sehol sem találta nyomát. Továbbmentek. Keleten már pirkadt; a csillagok kialudtak, s lassan szürkülni kezdett. Észak felé, valamivel távolabb, egy kis horpadásból kövek közt kanyargó patak futott a völgybe. Partján néhány csenevész bokor, s itt-ott füves foltok.
– Végre! – mondta Aragorn. – Megvannak a nyomok, amelyeket annyira keresünk! Itt, a parton; miután összeverekedtek, erre mentek az orkok.
Ők is sietve irányt változtattak, s az új ösvényre tértek. Frissen szökkentek kőről kőre, mintha csak pihentek volna egész éjjel. Végül fölértek a szürke hegy tetejére, belekapott hajukba és meglobogtatta köpönyegüket a hideg hajnali szél. Ahogy visszafordultak, a Folyón túl ott látták a bíborszínben égő távoli hegyeket. Fölbukkant az égen a nap. Vörös tányérja a fekete föld vállára hágott. Előttük, nyugaton a világ moccanatlan, formátlan és szürke; de már miközben nézték, oldódni kezdett az éj homálya: Rohan rétjei hosszú zöld hullámok; a vízfolyásokban fehér köd csillogott; s bal kéz felől messze, vagy háromszor negyven mérföldnyire, kéken-vörösen magasodott a Fehérhegy, agátfekete sziklacsúcsain piroslott a hűs hajnalfény.
– Gondor! Gondor! – kiáltotta Aragorn. – Látlak-e még boldogabb időkben? Az én utam még nem fordulhat délre csillogó folyód felé!

Gondor! Gondor, a Hegy meg a Tenger közén! 
Nyugati Szél tere; az Ezüstfára a fény
Úgy hullt, mint régi királyok kertjére esők sugara. 
Ó, büszke falak! Fehér tornyok!
Szárnyas korona, trón aranya! 
Ó, Gondor, Gondor! Az Ezüstfát
ember még látja-e? 
Fúj-e még Hegy s Tenger közén 
Nyugat roppant szele?

– Gyerünk hát! – mondta, s szemét elfordította délről, nyugatra és északra kémlelt, amerre az ő útjuk vezetett.
A hegyhát, amelyen a három bajtárs állt, a lábuk előtt meredek lejtőbe hajlott. Vagy negyven-ötven lépéssel alább széles, szaggatott kőpárkány húzódott, amely kopasz sziklafalban ért véget: ez volt Rohan Keleti Fala. Itt ért véget az Emyn Muil, s innét a láthatáron túlig a rohirok zöld lapálya nyúlt el.
– Oda nézzetek! – kiáltotta Legolas, és fölmutatott a sápadt égre. – Megint egy sas! És milyen magasan! Most mintha távolodnék, Észak felé. Gyorsan repül. Nézzétek csak!
– Nem, ezt még az én szemem se látja, jó Legolasom – mondta Aragorn. – Magasan szállhat, nagyon is. Csak tudnám, mi a dolga, ha ez ugyanaz, amelyet korábban is láttam. De azt nézzétek! Közelebb is látok valamit, s ez a sürgetőbb; valami mozog a lapályon.
– Valakik – mondta Legolas. – Sokan vannak, gyalog; de hogy kik, azt nem tudom megállapítani. Sok-sok mérföldnyire, vagy harminc-harmincötre; de itt a síkon nehéz felbecsülni a távolságot.
– Mindegy, én azt hiszem, most már nem szorulunk nyomokra, hogy megállapítsuk, merre menjünk – mondta Gimli. – Gyerünk, keressünk valami utat, amelyen lejutunk a lapályra, amilyen hamar csak lehet.
– Kötve hiszem, hogy találnánk ösvényt rövidebbet, mint az orkok útja – mondta Aragórn.
Ragyogó nappali fényben eredtek utána az ellenségeiknek. Úgy tetszett, az orkok eszeveszettül sietnek. Hol itt, hol ott akadtak olyan holmira, amit vagy elhagyogattak, vagy eldobáltak; elemózsiás tarisznyát, szürke, kemény kenyérhéjat, egy szakadt fekete köpenyt, szöges bakancsot, amelynek a talpa elvásott a köveken. Az ösvény északnak vezetett a sziklaszirt peremén, míg végre egy bevágáshoz nem ért, amelyet egy patak nagy zajjal alázuhogó vize mosott a kőbe. A keskeny vízmosásban köves ösvény ereszkedett le meredek lépcsőként a lapályra.
A sziklafal alján, furcsa hirtelenséggel, már Rohan zöld gyepén lelték magukat. Mint egy zöld tenger hullámai mosták e rétek az Emyn Muil lábát. A vízesés vize elveszett a sűrű fű és sok vízinövény között, hallották, hogy zöld alagútban csörgedezik a hosszú, enyhe lejtőn az Entséd távoli völgyének ingoványai felé. Úgy érezték, a téli hegymászás véget ért. Itt lent lágyabb és melegebb volt a levegő, illatos is, mintha már ébredezne a tavasz, és fűben-falevélben megindult volna a nedvek áramlása. Legolas mélyet lélegzett, mint aki nagyot iszik, azután, hogy majd kiszikkadt a sivatagban.
– Ó, ez a zöldszag! – mondta. – Ez még az alvásnál is többet ér. Fussunk!
– A könnyű láb itt gyorsan halad – mondta Aragorn. – Talán még a vaspatkós orkoknál is sebesebben. Most végre csökkenthetjük a közöttünk levő távolságot.
Úgy ügettek libasorban, mint a szagot fogott vadászkutyák, s szemük tüzesen égett. A menetelő orkok széles és csúf csíkot tapostak a gyepen, majdnem nyílegyenest nyugati irányban; Rohan illatos füve legázolva feketedett, amerre mentek. Aragorn egyszer csak fölkiáltott, és letért az útról.
– Megállj! – kiáltotta. – Még ne gyertek utánam. Kiszaladt a rétre jobb felé; lábnyomokat látott, erre tartottak, leágaztak a főcsapásról; kicsi bakancstalan lábnyomok. Ezek azonban nem vezettek messzire, hamarosan ork-nyomok vágtak elébük, amelyek elöl is, hátul is a csapásról tértek le erre, majd kanyarodtak vissza élesen s vesztek bele megint a többi láb nyomába. A legtávolabbi ponton Aragorn lehajolt és fölvett valamit a fűből; aztán visszaszaladt a többiekhez.
– Úgy van! – mondta. – Világos: ez egy hobbit lába nyoma. Azt hiszem, Pippiné. Kisebb, mint a többiek lába. És ezt nézzétek! – Magasra tartott valamit, s az megcsillant a napsütésben. Olyan volt, mint egy frissen kihajtott bükkfalevél; szép és idegen ezen a fátlan lapályon.
– Egy tünde-köpeny csatja! – kiáltott fel egyszerre Legolas és Gimli.
– Lórien fái nem hullatják hiába a levelüket – mondta Aragorn. – Ez se hullott le véletlenül: azért dobta el, hogy jalt adjon vele annak, aki netán a nyomába ered. Azt hiszem, Pippin ezért szaladt le az útról.
– Akkor biztos, hogy él – mondta Gimli. – S hasznát tudja venni nemcsak az eszének, hanem a lábának is. Ez reményt ád. Nem követjük hiába.
– Reméljük, nem fizetett drága árat a bátorságáért mondta Legolas. – Gyerünk! Tovább. Mint a tűz, emészti a szívemet a gondolat, hogy ezeket a vidám fiatalokat, mint a barmot terelik maguk előtt.
Delelőre hágott a nap, majd lassan elindult lefelé. A távoli délen könnyű felhők gyűltek az égre a tenger felől, s futottak a széllel. A nap lehanyatlott. Hátul homály támadt, s kelet felől hosszan megnyúltak az árnyak. De a vadászok csak folytatták az utat. Azóta, hogy Boromir elesett, már eltelt egy nap, de az orkok még messze előttük jártak. Itt lenn, a síkon, már látni se lehetett őket.
Mikor magába zárta őket az este, Aragorn megállt. Aznap csak kétszer pihentek meg, akkor is rövid időre, s már vagy harminchat mérföldre jártak a Keleti Faltól, amelynek hajnalban még a lábánál álltak.
– Nehéz döntés előtt állunk – mondta. – Pihenjünk le éjszakára, vagy folytassuk az utat, amíg erővel és akarattal bírjuk?
– Ha megalszunk itt, nagyon lemaradunk, hacsak az ellenségeink is le nem pihennek éjszakára – mondta Legolas.
– Csak kénytelenek az orkok is útközben megpihenni – mondta Gimli.
– Az orkok ritkán vonulnak nyílt terepen nappal, de ezeknek, úgy látszik, muszáj – mondta Legolas. – Biztos, hogy nem állnak meg éjszakára.
– De ha mi éjszaka is megyünk, nyomukat vesztjük mondta Gimli.
– A csapás egyenes, s ameddig ellátok, se jobbra, se balra el nem kanyarodik – mondta Legolas.
– Azt hiszem, el tudlak vezetni titeket sötétben is, úgy, hogy el ne veszítsük a nyomot – mondta Aragorn –, de ha eltévedünk, vagy letérünk a csapásról, akkor napkeltéig, amíg a nyomot újból meg nem találjuk, ugyancsak lemaradunk.
– Meg aztán – mondta Gimli –, azt is csak nappal látjuk, hogy letér-e valaki nyoma a többiekéről. Ha valamelyik fogoly meg találna szökni, vagy valamelyiket, mondjuk, keletre hurcolnák, Mordorba, úgy mennénk el a nyoma mellett, hogy még csak nem is tudnánk róla.
– Ez igaz – mondta Aragorn. – De ha helyesen értelmezem a korábbi nyomokat, a fehérkezű orkok maradtak felül, s most az egész csapat Vasudvard felé vonul. Ezt igazolja a jelenlegi útirányuk.
– Akkor is elsietett dolog lenne biztosra venni a szándékukat – mondta Gimli. – És mi van, ha a hobbitok szökni próbálnak? A sötétben azt a nyomot se vettük volna észre, ami téged a csathoz vezetett.
– Az orkok azóta biztos hogy kétszeres éberséggel őrzik őket, s a foglyok is fáradtabbak – mondta Legolas. – Még egyszer nem szöknek meg, hacsak mi ki nem terveljük a szökésüket. De hát előbb-utóbb utol kell érnünk őket.
– Márpedig én, bár sok utat megjártam, s korántsem vagyok a legkevésbé szívós a népem fiai közül, nem tudok megállás nélkül elszaladni Vasudvardig – mondta Gimli. – Az én szívem is sajog, s szívesen indultam volna korábban is; de most muszáj pihennem egy keveset, hogy bírjam a futást. S ha már pihenünk, akkor jobb a vaksötét éjszaka.
– Én megmondtam, hogy nehéz lesz a döntés – figyelmeztette őket Aragorn. – Tehát? Mivel zárjuk le a vitát? – Te vagy a vezetőnk – mondta Gimli. – S te vagy a hajsza mestere. Dönts te.
– A szívem azt diktálja, hogy menjünk – mondta Legolas. – De követem a tanácsodat.
– Olyasvalakire bízzátok a döntést, aki rosszul szokott dönteni – mondta Aragorn. – Mióta az Argonathon átjöttünk, minden döntésem helytelen volt. – Elhallgatott, s hosszan nézte az északon és nyugaton sűrűsödő sötétséget.
– Sötétben nem menetelünk – mondta ki végül. – Én azt a veszélyt érzem súlyosabbnak, hogy elveszítjük a csapást, vagy nem vesszük észre a jövés-menés egyéb jeleit. Ha a holdnak elég fénye lenne, hasznát vehetnénk, de sajna; korán kialszik, még fiatal és sápadt.
– S ma éjjel ráadásul fátyolos is – dünnyögött Gimli. – Bár minket is fénnyel ajándékozott volna meg az Úrnő, mint Frodót!
– Ahova az ajándék került, ott nagyobb szükség van rá – mondta Aragorn. – Mert a Küldetés sorsa az ő kezében van. A mi ügyünk kicsi ügy nagy tettek idején. A hajsza: ami lehet, hogy eleve kilátástalan, s aminek jó vagy rossz vége nem rajtam áll. Nos, döntöttem. Használjuk hát ki az időt, amennyire lehet!
Elnyúlt a földön, s azon nyomban elnyomta az álom, hisz utoljára akkornap éjjel, a Tol Brandir árnyékában aludt. Pirkadat előtt fölébredt és fölkelt. Gimli még mélyen aludt, de Legolas talpon volt, s csak bámult a sötétben észak felé, elgondolkozva és némán, mint egy fiatal fa a szélcsőndes éjszakában.
– Nagyon-nagyon messze járnak – mondta szomorúan, s Aragornhoz fordult. – A szívem azt súgja, hogy nem álltak meg éjszakára. Most már csak a sas tudná utolérni őket.
– De akkor is megyünk utánuk, amennyire az erőnk től telik – mondta Aragorn. Lehajolt, és fölrázta a törpöt. – Gyerünk – mondta. – Mennünk kell. A nyom már kezd kihűlni.
– Hiszen még sötét van – tiltakozott Gimli. – Amíg a nap föl nem kél, még Legolas se látná őket a hegytetőről. – Attól félek, olyan messze járnak, hogy se síkon, se hegyről, se nap, se hold világánál nem látni őket.
– Ahol kudarcot vall a szem, ott hírt hoz a föld mondta Aragorn. – Bizonyára nyög gyűlölt lábuk alatt. 
Elnyúlt a földön, s fülét a fűre hajtotta. Meg se moccant, olyan sokáig, hogy Gimli már-már arra gondolt, talán elaludt vagy elájulhatott. Már derengett, s szürkült az ég alja. Aragorn végül fölállt; barátai látták, hogy arca sápadt és megviselt, szeme gondterhelt.
– A földhozta hír homályos és zavaros – mondta. Sok-sok mérföldnyire senki se tapossa. Ellenségeink léptei halkak és távoliak. De hangosak a lovak patái. Már álmomban, a földön is hallottam a dobogást, s megülte az álmomat; lovak vágtatnak. De tőlünk egyre távolabb, és észak felé tartanak. Csak tudnám, mi történik ezen a földön!
– Gyerünk! – mondta Legolas.
Így hát megkezdődött a hajsza harmadik napja. Ha beborult, ha sütött a nap, csak mentek hosszú órák hoszszat, hol hosszú léptekkel, hol futva, meg sem álltak, mintha nem lenne fáradtság, amely a bennük égő tüzet kiolthatná. Szólni is ritkán szóltak. Körülöttük semmi, csak tágas magány, tünde-köpönyegük beleolvadt a szürkészöld rétek hátterébe; még a déli hűvös napsütésben is csak tünde-szem lett volna képes fölfedezni őket, amíg oda nem érnek a közvetlen közelébe. A szívük mélyén újra meg újra köszönetet mondtak Lórien úrnőjének az ajándék lembasért, mert elég volt egyet megenniük, akár futás közben is, s már erőre kaptak.
Az ellenség csapása egész nap nyílegyenesen, töretlenül északnyugatnak tartott. S mikor a nap megint a végéhez közeledett, ők egy hosszú, fátlan lejtőre értek, amelyet valamivel magasabban egy sor kopár domb határolt. Az orkok csapása itt elhajlott északnak, a dombok felé, s elhalványodott, mert a talaj keményebb volt, s a fű rövidebb szálú. A távolban, balra, az Entséd kanyargott, mint zöld padlón ezüstfonál. Sehol semmi, ami mozdult volna. Aragornt elgondolkoztatta, miért nem látja sem ember, sem állat nyomát. A rohirok állandó szállásai sok-sok mérföldnyire innét, délen vannak, a Fehér-hegység erdős szegélyén, amit most pára és felhő borít, de itt, birodalmuk keleti határvidékén, mindig rengeteg ménesük legelt, s a csikósok a lovakkal vándoroltak, sátorban éltek, még télidőn is. De most az egész táj kihalt, s valami olyan csönd üli meg, mely minden, csak a békesség csöndje nem.
Szürkületkor megint megálltak. Már hatszor tizenkét mérfóldet tettek meg a rohirok pusztáin, s az Emyn Muil falát elnyelte a Kelet Homálya. Az újhold párás égbolton csillogott, fénye alig volt, fátyolosak a csillagok is.
– Most ugyancsak rossz néven vennék bármi pihenőt vagy megállást – mondta Legolas. – Az orkok úgy futnak előlünk, mintha Szauron korbácsa kergetné őket. Félek, hogy az erdőt, a sötét hegyeket is elérték, és máris mélyen a fák árnyékában járnak.
Gimli a fogát csikorgatta. – Keserű vége ez minden reményünknek, minden fáradalmunknak! – mondta.
– A reményünknek talán, a fáradalmunknak semmi esetre sem – mondta Aragorn. – Itt nem fordulhatunk viszsza. Pedig fáradt vagyok. – Visszanézett arra, amerről jöttek, keletre, ahol már sűrűsödött az este. – Valami különöset érzek. Nem bízom ebben a csöndben. Nem bízom még a sápadt holdban sem. A csillagok halaványak; s én olyan fáradt vagyok, mint életemben ritkán, olyan fáradt, amilyen egy kósza sosem lehet, ha jó nyom van előtte, amit kővetnie kell. Valami különös erő gyorsítja az ellenségünk léptét, és állít mielénk láthatatlan gátat: a fáradtságot, ami inkább a szívé, mintsem a lábé.
– Úgy van! – mondta Legolas. – Én is csak azóta ismerem ezt, mióta az Emyn Muilról leszálltunk. Mert az akarat most nem mögöttünk, hanem előttünk jár. A pusztán át a holdsarló alatt egyre sötétedő nyugatra mutatott.
– Szarumán! – suttogta Aragorn. – De minket nem fordíthat vissza. Ha meg is kell állnunk megint; mert lám! a hold is elbújik a gyülekező felhők mögé. De ha megint felkél a nap, nyugatra vezet az utunk domb és ingovány kőzött.
Mint máskor is, megint Legolas volt fenn elsőként, mintha csak nem is aludt volna. – Ébredjetek! Ébredjetek! – kiáltotta. – Már piroslik a hajnal, különös dolgok várnak az erdőszélen. Jók-e vagy rosszak? Nem tudom; de hívnak. Ébredjetek!
A többiek fölugrottak, s már indultak is. Lassan föltünedeztek előttük a dombok. Egy óra hiányzott még délig, s már odaértek: lankás és kopár dombvonulat húzódott előttük nyílegyenesen észak felé. Talpuk alatt a föld száraz volt, a gyep rövid szálú, de köztük és a sűrű cserjés meg nád és szittyó mélyén kanyargó folyó közt vagy tíz mérföld széles lapos völgy terült el. A legdélibb lankástól pontosan nyugatra nagy gyűrű látszott, ahol a gyepet teljesen letaposták az otromba lábak. Itt újrakezdődött az ork-csapás, s elkanyarodott a dombok száraz szegélyén észak felé. Aragorn megállt, s tüzetesen szemügyre vette a nyomokat.
– Itt megpihentek egy időre – mondta –, de még a legfelső nyom is régi. Félek, hogy igazat mondott a szíved, Legolas; kétszer tizenkét órája már, hogy az orkok itt időztek. Ha tartották a sebességet, akkor tegnap napszálltakor már el kellett érniök Fangorn határát.
– Se északra, se nyugatra nem látok mást, csak ködbe vesző gyepet – mondta Gimli. -Ha fölmegyünk a dombtetőre, onnét már látjuk az erdőt?
– Az még messze van – mondta Aragorn. – Ha jól emlékszem e dombok vagy háromszor nyolc mérföld hosszan nyúlnak el észak felé, majd az Entséd torkolatvidékétől északnyugatra újabb tágas puszta következik, legalább negyvenöt mérföld széles.
– No, akkor gyerünk – mondta Gimli. – A lábamnak el kell felednie a mérföldeket. Készségesebb, ha a szívem könnyebb.
Mire a dombvidék túlsó szegélyét elérték, már lemenőben volt a nap. Sok-sok órája meneteltek egyhuzamban. A léptük már lassult, s Gimlinek meggörnyedt a háta: Akármilyen kőkemények a törpök munkában és vándorúton, ez a végenincs hajsza már-már kimerítette, s kiölt a szívéből minden reményt. Aragorn ott ment mögötte, komoran és némán, újra meg újra lehajolva, hogy megvizsgáljon egy-egy lábnyomot vagy jelet a földön. Csak Legolas lépegetett ugyanolyan könnyedén, mint azelőtt; lába mintha nem is érte volna a füvet, nyomot se hagyott, amerre elment; a tünde-kenyér bőségesen elég volt neki, hogy erejét megőrizze, sőt, még aludni is tudott menet közben, már ha az, hogy elméje a tünde-álmok különös ösvényén időzött, miközben ő nyitott szemmel járt a világ fényében, embernyelven álomnak nevezhető.
– Menjünk hát fel erre a zöld dombra! – mondta. Fáradtan követték a hosszú kaptatón, amíg a tetőre nem értek. Kerek sima és kopár domb volt, magányos, a dombok közt a legészakibb. Lement a nap, az este árnyéka mint a függöny hullott le rájuk. Magukra maradtak a szürke és alaktalan világban, amit nem volt mivel mérniük s nem volt mivel elhatárolniuk. Csak messze nyugaton, a lenyugvó nap fényében mutatott sötétebbet; a Ködhegység és lábánál az erdők.
– Nem látunk itt semmit, amiről irányt vehetnénk mondta Gimli. – Nos, megint meg kell állnunk, s itt kell eltöltenünk az éjszakát. Egyre hidegebb lesz!
– A hó hidegét hozza északról a szél – mondta Aragorn.
– Hajnalban majd keletire fordul – mondta Legolas. – Pihenjünk hát, ha rászorultok. De akkor se adjatok fel minden reményt. Mert ki tudja, mit hoz a holnap. Olykor épp a felkelő nap hozza a tanácsot.
– Már háromszor virradt a hajszánkra hajnal, de tanácaot még egyszer se hozott – mondta Gimli.
Éjszaka még jobban lehűlt. Aragorn és Gimli álma nyugtalan volt, s ahányszor fölriadtak, mindig azt látták, hogy Legolas ott áll mellettük, járkál föl-alá, halkan énekelget a maga nyelvén, s ahogy énekel, kivirágoznak a csil
Tagok a kemény fekete égbolton a fejük felett. Így telt el az éjszakájuk. Együtt figyelték, mint pirkad a hajnal a felhőtlen csupasz égen, míg fel nem jön végül a nap. A szél keletről fújt, s magával vitt minden párát; sivár, tágas pusztaság terült el körülöttük a rideg napvilágban.
Elöl, keletre ott látták a Rohani Magasföldet, amit egyszer már megpillantottak, pár napja, a Nagy Folyó felől. Északnyugatra a Fangorn erdői sötétlettek; sötét szegélyük még vagy háromszor tíz mérföldnyire húzódott tőlük, s távolabbi redőiket elnyelte a messzi kékség. Ezen is túl, messze-messze, mintha csak szürke fellegen úsznék, a Methedrasnak, a Ködhegység legtávolabbi tagjának fehér feje látszott. Az Entséd az erdőből sietett elébük, vize itt gyors volt és keskeny, partja meredek és mély. Az orkcsapás a dombok felől elkanyarodott a folyó irányába.
Ahogy éles szemével Aragorn a folyónak tartó csapást követte, majd az erdő felé visszakanyarodó folyó vonalát, valami árnyékot pillantott meg a zöld háttéren, valami gyorsan mozgó sötét foltot. Földre vetette magát, és hallgatózott. De Legolas megállt mellette, hosszú keskeny kezével beárnyékolta csillogó tünde-szemét, s ő már nemcsak árnyékot látott, nemcsak foltot, hanem lovasokat, sok kicsi lovast – lándzsáik hegye a reggeli napsütésben megannyi pisla kis csillag a halandó ember látóhatárán túl. S messze mögöttük fekete füst kanyarog az égre.
A kihalt réteken mély csönd, Gimli még a szél motozását is hallotta a fű között.
– Lovasok! – kiáltotta Aragorn, és talpra szökkent. Sok lovas, gyors lábú paripákon.
– Úgy van – mondta Legolas. – Pontosan százöt. Aragorn elmosolyodott. – Ugyancsak éles a tündeszem – mondta.
– Ugyan már! Alig vannak tizenöt mérföldnyire – felelt Legolas.
– Tizenötre vagy egyre, olyan mindegy – mondta Gimli –, itt, a pusztában úgysem szökhetünk előlük. Várjuk be őket itt, vagy folytassuk az utat?
– Itt – mondta Aragorn. – Fáradt vagyok, s a hajszánk úgyis kudarcot vallott. Vagy legalábbis megelőztek minket; a lovasok ugyanis az orkok csapásán vágtatnak visszafelé. Biztos, hogy lesznek számunkra híreik.
– Vagy lándzsahegyük a bordáink közé.
– Három nyereg üres, de hobbitot nem látok közöttük – mondta Legolas.
– Nem azt mondtam, hogy jó híreik – mondta Aragorn. – De akár jók, akár rosszak, itt várjuk be őket.
A három bajtárs most otthagyta a dombtetőt, ahol a Sápadt ég háttere előtt könnyű lett volna őket fölfedezni, lassan lesétált az északi lejtőn. Valamivel a domb lába fölött megálltak, beburkolták magukat a köpönyegükbe, s összebújva leültek a fakó fűbe. Lassan, nehezen telt az idő. Éles szél fújt, behatolt a ruhájuk alá. Gimli feszengett.
– Mit tudsz ezekről a lovasokról, Aragorn? – kérdezte. – Azért ülünk itt, hogy a hirtelen halálunkat várjuk?
– Én éltem közöttük – felelt Aragorn. – Büszkék és hajthatatlanok, de tiszta a szívük, s tettben-szóban nagylelkűek; bátrak, de nem kegyetlenek; bölcsek, de tanulatlanok, könyveket nem írnak, de sok éneket tudnak, mint az embergyerekek a Sötét Idők előtt. De nem tudom, mi minden történt itt az utóbbi időkben, s azt sem, mint foglalnak állást a rohirok ma, az áruló Szarumán és Szauron fenyegetése közt. Gondor népének ősi barátai, bár nem vérrokonok. Időtlen időkkel ezelőtt vezette ki őket az Ifjú Éorl Észak földjéről, s így inkább a suhatagi Bardfiak és erdei Beorningok atyjafiai; azok közt még mais sok ilyen szálas, szőke ember akad, mint a roham lovasok. S legalább egyvalami biztos; az orkokat nem állhatják.
– De Gandalf valami olyan szóbeszédet említett, hogy Mordornak adóznak – mondta Gimli.
– Ezt éppúgy nem hiszem el, mint Boromir – felelt Aragorn.
– Hamarosan megtudjátok, hogy mi az igazság mondta Legolas. – Már közel járnak.
Végül már Gimli is hallotta a távoli patadobogást. A lovasok, a csapást követve, elkanyarodtak a folyótól, s a dombokhoz közeledtek. Szélsebesen lovagoltak.
Tiszta, harsány kurjantások szálltak a rét fölött. Egyszer csak mennydörgő robajjal elhúztak előttük; aki az élen lovagolt, a domb lábánál elkanyarodott dél felé, a dombok nyugati szegélye mentén. A többi a nyomában: hosszú sor páncélinges lovas, szélsebesen, csillogva, még látványnak is félelmetes-gyönyörűen.
Hatalmas lovaik erősek, és ép a lábuk; szürke szőrük fénylett, hosszú farkuk lobogott a szélben, sörényük befonva büszke nyakukon. Az emberek a hátukon hozzájuk méltók: magasak, s a lábuk hosszú; lenszőke hajukon könnyű sisak, hajuk varkocsba fonva úszik mögöttük; arcuk komoly és szigorú. Kezükben hosszú kőrisfa lándzsa, hátukon festett pajzs, övükön hosszú kard, fénylő páncélingük térdüket is fedi.
Párosával vágtattak, s bár egyikük-másikuk föl-fölegyenesedett a kengyelben, hogy előre vagy oldalt kémleljen, láthatólag nem vették észre a három üldögélő s őket figyelő idegent. Már majdnem mind túljutottak rajtuk, amikor Aragorn váratlanul fölállt, és harsányan elkiáltotta magát:
– Rohan lovasai, mi újság Északon?
Döbbenetes ügyesen és gyorsan fogták vissza ménjeiket, fordultak el s kerítették be őket. A három bajtárs máris azt látta, hogy ott vágtatnak körülöttük, fel a dombra, le a lejtőn, körös-körül, s a vágtató gyűrű egyre szűkült. Aragorn szótlanul állt. A másik kettő meg ült, mozdulatlanul, s töprengett, most mi lesz.
S akkor a lovasok egyetlen szó vagy kiáltás nélkül megtorpantak. Lándzsaerdő célozta meg az idegeneket; egyik-másik lovasnak íj volt a kezében, s a vessző már ott ült a húron. Aztán az egyikük előrelovagolt; magas, a többieknél is magasabb ember; sisakja taréján fehér lófarok.
Addig jött előre, amíg a lándzsája hegye arasznyira meg nem közelítette Aragorn mellét, Aragorn nem mozdult.
– Kik vagytok, s mi dolgotok ezen a földön? – kérdezte a lovas, a nyugati Közös Nyelven, olyan hangon és hangsúllyal, mint Boromir, a gondori ember.
– Engem Vándornak hívnak – felelt Aragorn. Északróljöttem. Orkokra vadászom.
A kérdező leszökkent a nyeregből. Lándzsáját átadta egy másik lovasnak, aki odaugratott melléje, s szintén leszállt a lóról. Kivonta a kardját, megállt Aragornnal szemközt, s figyelmesen, némi csodálkozással, szemügyre vette. Aztán, nagy sokára, megszólalt.
– Először azt hittem, ti is orkok vagytok – mondta. Már látom, hogy nem. De az orkokról ugyancsak keveset tudhattok, ha így veszitek üldözőbe őket. Gyorsak azok, sokan vannak, és állig fel vannak fegyverkezve. Ha sikerül utolérnetek őket, vadászból igen hamar váddá váltatok volna. De te valahogy különös vagy, Vándor. – Tiszta és csillogó szemét újra rászegezte Aragornra. – A neved nem embernév, és furcsa az öltözéked is. A fűből nőttetek ki? Hogy lehet, hogy nem vettünk észre? Afféle tünde-népség vagytok?
– Nem-felelte Legolas –, csak egyikünk az, én, Legolas, a messzi bakacsinerdei birodalomból. De átjöttünk Lothlórienen, s velünk az Úrnő kegye és ajándékai.
A lovas újult érdeklődéssel vette szemügyre őket, aztán elsötétült a tekintete. – Szóval az Aranyerdőben ott él az Úrnő, akiről a régi regék szólnak! – mondta. – Azt mondják, a hálójából kevesen menekülnek. Különös időket élünk! De ha titeket az ő kegye kísér, akkor ti afféle cselszövők és garabonciások vagytok. – Hideg pillantást vetett Gimlire és Legolasra. – Hát ti miért nem szóltok, megnémultatok? – kérdezte.
Gimli fölállt, keményen megvetette a lábát, megragadta a fejszéje nyelét, s nagyot villant fekete szeme. – Mondd meg a nevedet, lovas ember, és én is megmondom az enyémet, s még sok minden mást is – mondta.
– Ami azt illeti – jegyezte meg a lovas, s lenézett a törpre –, az idegennek illik elsőként bemutatkoznia. De mindegy: Én Éomund fia, Éomer vagyok, s Lovasvég harmadik seregvezére.
– Akkor Éomund fia, Éomer, Lovasvég harmadik seregvezére, hadd figyelmeztessen téged Gimli, a törp, Glóin fia, hogy válogasd meg a szavaidat, mert csúful szóltál arról, akinek szépségét még ésszel felérni sem tudod, s erre más mentséged nincs, mint az oktondiságod.
Éomernek megvillant a szeme, és a rohirok dühösen felmordultak. – Már lecsaptam volna a fejed, szakállastul, mindenestül, Törp uram, ha egy kicsivel magasabban lennél a földtől – mondta Éomer.
– Nincs egyedül – mondta Legolas, szemfényvesztő gyorsasággal felajzotta az íját, s már rá is illesztett egy vesszőt a húrra. – Még le sem sújtott a kardod, már nem élsz.
Éomer fölemelte a kardját, s talán minden rosszra fordul, ha Aragorn oda nem ugrik közébök, s föl nem tartja a kezét. – Elnézést, Éomer! – kiáltotta. – Ha többet tudsz meg rólunk, megérted, hogy a szavaid miért sértették bajtársaimat. Mi nem akarunk ártani Rohannak, és senkinek, aki itt él, sem embernek, sem lónak. Talán meghallgatnád a történetünket, mielőtt lesújtanál?
– Meg – mondta Éomer, és leengedte a kardját. – De bölcsebb, ha manapság, a kétségek idején, egy vándor nem ilyen gőgös Lovasvégen. Mondjátok meg hát a valódi neveteket.
– Először te mondd meg, kit szolgálsz – mondta Aragorn. – Barátja vagy-e Szauronnak, Mordor Fekete Urának, vagy ellensége?
– Én egyedül az ország királyát szolgálom, Thengel fia Théodent – felelt Éomer. – Mi nem szolgáljuk a távoli föld Fekete Hatalmát, de nem is állunk nyílt háborúságban vele; ha előle menekültök, okosabban teszitek, ha mielőbb elhagyjátok e földet. Minden határunkon zűrzavar van, s fenyegetnek minket, pedig mindössze szabadok szeretnénk maradni, hogy úgy éljünk, ahogy eddig éltünk, s ne szolgáljunk senki idegen urat, se jót, se gonoszat. Jobb napokban szívesen láttuk a vendéget, de manapság a nemkivánt idegen megtanulja, hogy gyorsak vagyunk és kemények. Ki vele, kik vagytok? És kit szolgáltok ti? És kinek parancsára vadásztok orkokra, a mi földünkön?
– Én senki embert nem szolgálok – mondta Aragorn –, de Szauron szolgáit ott üldözöm, ahol érem. Halandó ember kevés van, aki jobban ismerné az orkokat, mint én; s nem jószántamból kergetem őket. Az orkok, akiket üldözünk, foglyul ejtették két barátunkat. S ilyenkor az ember, ha lova nincs, gyalog veszi üldözőbe őket, s nem kér engedélyt, hogy a nyomukba eredhessen. S hogy hány főellenség, azt is csak a kardja veszi számba. Mert nem vagyok fegyvertelen.
Aragorn hátravetette a köpenyét, s az Anduril fényes pengéje mintha láng lenne, csapott fel, ahogy kicsusszant hüvelyéből. – Elendil! – kiáltotta Aragorn. – Én Arathorn fia, Aragorn vagyok, s nevem Elassar, a tünde-kő, a Dúnadán, a gondori Elendil fia Isildur utóda! S ez itt a Kard, Ami Kettétört, de megint ép. Segítesz, vagy utamba állsz? Döntsd el hamar!
Gimli és Legolas elkerekedett szemmel bámulta bajtársát, hiszen ilyen kedvében még sosem látta. Mintha fölébe nőtt volna a látszólag összezsugorodott Éomernek, s lelkes arcán egy pillanatra a kőkirályok méltósága és ereje fénylett. S Legolas úgy látta, homlokát, csillogó koronaként, fehér lángok övezik.
Éomer hátralépett, arcán félős tisztelet ült. Lesütötte büszke szemét. – Hát ezek aztán különös idők – suttogta. Álmok s legendák kelnek életre a fű közt.
– Mondd, uram – kérdezte –, mi hozott ide titeket? S mi az értelmük e homályos szavaknak? Legutóbb Boromir, Denethor fia kérdezte ugyanezt, s a ló, melyet kölcsönádtunk neki, üres nyereggel tért vissza hozzánk. Miféle végítéletről hoztok hírt Északról?
– A szabad választás végítéletéről – mondta Aragorn. – Ezt talán elmondanád Thengel fia Théodennek nyílt háború fenyeget, Szauronnal vagy őellene. Már senki sem élhet úgy, ahogy élt, s kevesen tarthatják meg, amit magukénak tudnak. De e nagy dolgokról majd később beszélünk. Ha lehet, a királyt magam keresem fel. Most nagy szükségben vagyok, és a segítségeteket kérem, vagy legalábbis híreket. Hallottad, egy ork-csapatot üldözünk, amely elhurcolta a barátainkat. Az orkokról mit tudsz?
– Azt, hogy az üldözéssel nyugodtan felhagyhatsz mondta Éomer. – Az orkokat megsemmisítettük.
– És a barátaink?
– Mást nem találtunk, csak orkokat.
– Ez különös – mondta Aragorn. – Átkutattátok a halottakat? Más holttesteket nem találtatok, csak az orkokét? Két kicsit, a ti szemetekben akkorát, mint egy gyermek, mezítláb, de szürke ruhában?
– Se törpök, se gyerekek nem voltak köztük – mondta Éomer. – Megszámláltuk őket, majd a halottakat halomba raktuk és elégettük, ahögy máskor is szoktuk. A hamvaik még füstölögnek.
– Nem törpökről vagy gyerekekről beszélünk mondta Gimli. – A barátaink hobbitok.
– Hobbitok? – kérdezte Éomer. – Hát az meg micsoda? Fura egy név.
– Egy fura nép fura neve. De nekünk nagyon kedvesek. Azt hiszem, ti itt, Rohanóan hallottátok már a híreket, amelyek annyira aggasztják Minas Tirithet. Szó volt bennük félszerzetekről is. Nos, azok ők. A hobbitok.
– Félszerzet! – nevette el magát a lovas, aki ott állt Éomer mellett. – Félszerzet! Ők hát az az apró nép az Északon költ régi énekekben és gyermekmesékben. Most hol vagyunk, a regében, vagy a zöld földön, fényes nappal?
– Az ember itt is, ott is lehet – mondta Aragorn. – De a mi korunk történetét nem mi, hanem az utánunk jövők fogják megénekelni. A zöld földön, azt mondod? Az magában is kész rege, bár fényes nappal taposod!
– Sürget az idő – mondta a lovas, Aragornra ügyet sem vetve. – Várnak délen, uram. Hagyjuk ezeket a vadembereket, hadd álmodozzanak. Vagy kötözzük meg őket, s vigyük a király elébe.
– Nyugalom, Éothian! – mondta Éomer a maga nyelvén. – Hagyjatok magunkra egy kicsit. Mondd meg az éoroknak, az ösvényen gyülekezzenek és készüljenek fel rá, hogy átkelünk az Entséd gázlóján.
Éothian morogva hátrahúzódott, s átadta az utasítást a többieknek. Azok odébb lovagoltak, s magára hagyták Éomert a három idegennel.
– Amit mondasz, az mind nagyon furcsán hangzik, Aragorn – mondta Éomer. – Dehogy igazat szólsz, az világos; Lovasvég férfiai nem hazudnak, tehát megtéveszteni sem egykönnyű őket. De nem mondtál el mindent. Nem mondanál többet a küldetésedről, hogy el tudjam dönteni, mit tegyek?
– Imladrisból, ahogy az ének hívja, keltem útra soksok héttel ezelőtt – felelt Aragorn. – S velem a Minas Tith-i Boromir. Küldetésem az volt, hogy menjek Minas Tithbe Denethor fiával, és segítsem a népét a Szauron ellen vívott háborúban. De a társaságnak, amellyel utaztam, más dolga volt. Erről most nem szólhatok. A Szürke Gandalf volt a vezetőnk.
– Gandalf! – kiáltott fel Éomer. – Mifelénk Zsufazekés Gandalfnak ismerik; de figyelmeztetlek, neve nem ajánlólevél a király szemében. Emberemlékezet óta számtalanszor volt e föld vendége, akkor jött, újra meg újra, amikor a kedve tartotta, ha egyetlen évszak, ha sok-sok év telt is el távozta óta. Mindig különös események hírmondója volt; gonosz híreké, mondják manapság jó néhányan.
Merthogy tavaly nyár óta, mikor utoljára járt itt, minden rosszra fordult. Akkor kezdődtek a bajaink Szauronnal. Szarumám mindaddig a barátunknak tekintettük, de jött Gandalf, és figyelmeztetett, hogy Vasudvardon váratlan háborúra készülődnek. Elmondta, hogy ő maga is raboskodott Orthancban, most onnét szökött meg, és kért, hogy segítsünk rajta. De Théoden nem hajlott a szavára, bár azóta már bebizonyosodott, hogy színigazat beszélt, így hát elment. Théoden színe előtt ki ne ejtsd Gandalf nevét! Haragra lobban! Mert Gandalf elvitte Keselyüstököt, a király ménjeinek legkülönbjét, a mearák legfőbbjét, amit csak lovasvégi ülhetett meg. Mert őse Éorl híres lova volt, mely értette az emberi szót. És hét napra rá Keselyüstök visszatért; de a király haragja mit sem csökkent, mert a ló elvadult, és senki ember nem bír vele azóta sem.
– Akkor Keselyüstök egyedül talált vissza a messzi Északról – mondta Aragorn –, mert ott vált el Gandalftól. De jaj! Gandalf többé nem lovagol. Mert Mória sötét bányáinak mélyébe hullott, s onnét nem jön ki soha többé.
– Ez gyászos hír – mondta Éomer. – Legalábbis nekem és még sokunknak; ha mindenkinek nem is, mint látni fogod, ha a királyt fölkeresed.
– Gyászosabb, mint hogy e földön bárki is megérthetné, bár egy esztendő el nem telik mostantól fogva, és sokan döbbennek rá fájdalmasan – mondta Aragorn. – De ha elesik egy nagy, a kicsiknek kell átvenniük a vezetést. Az én feladatom volt, hogy a többieket kivezessem Móriából, s tovább a hosszú úton, Lórienen át – amiről jó lenne, ha az igazat tudnád, mielőtt újra beszélnél róla – s onnét le sok-sok mérföldnyire a Nagy Folyón, egészen a Rauros zuhatagáig. Ott mészárolták le Boromirt azok az orkok, akiket ti megsemmisítettetek.
– Híred keserves! – kiáltott fel kétségbeesetten Éomer. – Halála nagy kár Minas Tirithnek s valamennyiünknek. Kiváló ember volt; mindenki dicséri. Itt, Lovasvégen ritkán járt, a keleti határon háborúskodott, de én találkoztam vele. Úgy éreztem, jobban hasonlít Éorl gyors fiaihoz, mint Gondor komor embereihez, s ha megéri, valószínűleg népe nagy vezérének bizonyul. De Gondorból nem hozták hírét e nagy fájdalomnak. Mikor esett el?
– Ma negyedik napja, hogy megölték – felelte Aragorn. – S akkornap este indultunk el Tol Brandir árnyékából.
– Gyalog? – kiáltotta Éomer. 
– Úgy: hiszen látod.
Éomer szemén látszott a csodálkozás.
– Akkor a Vándor igencsak szegényes név rád, Aragorn, Arathorn fia – mondta. – A Szárnyaslábú jobban megilletne. A három jó barát e tettét még sokhelyt meg fogják énekelni. A negyedik nap végére háromszor negyvenöt mérföldet számlál az utatok. Elendil fajtája ugyancsak kemény fajta!
S most mondd, uram, mit kívánsz, mit tegyek? Sietnem kell, vissza kell térnem Théodenhez. Óvatosan szóltam az embereim előtt. Igaz, még nem állunk nyílt háborúban a Fekete Hatalommal, s vannak királyunkhoz közel állók, akik gyáva tanácsot adnak; de a háború mind közelibb. Gondorhoz régi szövetség köt, azt nem tagadhatjuk meg, s ha harcba keverednek, őket kell segítenünk; én ezt npondom, és rajtam kívül még sokan. Lovasvégért én vagyok a felelős, a harmadik seregvezér feladata, hogy őrizze a határt, s én eltávolítottam innét minden ménest, minden csikóst, hátratelepítettem őket az Entséd mögé, s nem hagytam itt senki mást, csak őröket és portyázókat.
– Akkor hát nem fizettek adót Szauronnak? – mondta Gimli.
– Eddig sem, ezután sem, soha – mondta Éomer, s rnegvillant a szeme –, bár az én fülembe is eljutott már, hogy ezt hazudják rólunk. – Néhány évvel ezelőtt a Fekete Föld ura lovakat szeretett volna vásárolni tőlünk drága pénzen, de nemet mondtunk, mert rosszra használja az állatokat. Akkor fosztogató orkokat szabadított ránk, s azok annyit elhajtottak, amennyit csak tudtak; mindenekelőtt a fekete lovakat; azokból alig maradt. Ezért állunk keserű bosszút minden orkon.
De a fő gondunk most mégis Szarumán. Ő az egész ország uralmára igényt formál, s már hónapok óta dúl köztünk a háború. Orkokat fogadott a szolgálatába, farkaslovasokat és gonosz embereket, lezárta előlünk a szorost, így hát valószínű, hogy két tűz közé kerülünk, kelet felől és nyugat felől.
Ilyen ellenséggel nehéz elbánni; varázsló, alattomos és agyafúrt, sokféle álruhát használ. Hol itt bukkan fel, hol ott, mint mondják, köpönyeges-csuklyás vénember alakjában, Gandalfhoz hasonlóan. Kémei átcsusszannak szinte minden hálón, baljós madarai örökké ott vannak az égen. Én nem tudom, ez az egész hogy végződik, de a szívem rosszat súg, mert úgy érzem, nemcsak Vasudvardban élnek barátai. De ha eljössz a király házába, meglátod magad is. Nem jönnél most? Hiába remélném, hogy annyi kétség és gond idején a segítségünkre küldettél ide?
– Amint tudok, jövök – mondta Aragorn.
– Gyere most! – kiáltotta Éomer. – Elendil utóda erőt öntene Éorl fiaiba a gonoszság dagálya idején. Most épp áll a csata Nyugatelvén, s félek, számunkra rossz véget ér.
Ami azt illeti, még ide, északra is a király engedélye nélkül csaptam ki, mert ha én nem vagyok ott, házát alig őrzi valaki. De a portyázók jelentették, három nappal ezelőtt, hogy a Keleti Fal felől ork-csapat közeledik, s köztük több is Szarumán fehér címerét viseli. Gyanítván, amitől mindig is a legjobban féltem, hogy Orthanc szövetségre lépett a Fekete Toronnyal, kilovagoltam az éorljaimmal, a lovaskíséretemmel; s két napja, napszálltakor, utolértük az orkokat, közel az Entvadon hátárához. Bekerítettük őket, s tegnap hajnalban csatára került a sor. Én tizenöt embert veszítettem, és sajnos, húsz lovat is. Mert az orkok szám szerint többen voltak, mint hittük. Újabbak is csatlakoztak hozzájuk, a Nagy Folyón túlról; csapásuk keletre innét világosan látszik. Mások meg az erdőből kerültek elő. Óriás orkok, akik szintén Vasudvard Fehér Kezét viselik a sisakjukon; ez a fajta tán még erősebb és még gonoszabb, mint a többi.
De leszámoltunk velük. Csak épp hogy nagyon is rég úton vagyunk már. Délen és nyugaton is szükség lenne ránk. Nem jönnél mégis? Mint látod, van számotokra vezeptéklovunk. És a Kardnak is akadna dolga. Igen, s Gimli fejszéjének, Legolas íjának is, ha megbocsátjátok az Erdő Úrnőjéről ejtett könnyelmű szavaimat. Én csupán azt mondtam, amit e földön mindenki, s boldogan hallom, hogy nem volt igazam.
– Köszönöm megtisztelő szavaidat – mondta Aragorn –, s szívem arra vágyik, hogy veled tartsak; de nem hagyhatom cserben a barátaimat, amíg ki nem huny minden reményem. 
– Már semmi remény – mondta Éomer. – Az északi határon nem találsz rá a barátaidra.
– Pedig el csak nem veszhettek. A Keleti Faltól nem messze egyértelmű jelét találtuk, hogy akkor legalább az egyikük még élt. De a fal és a dombok közt nem leltünk rá a nyomukra, egyetlen nyom le nem ágazott a csapásról, a csapás sem kanyarodott el, sem erre, sem arra, hacsak teljesen cserben nem hagyott a nyomolvasó tudományom. – Akkor mit gondolsz, mi történhetett velük?
– Nem tudom. Talán ők is elestek, és elégtek az orkokkal együtt; de ti azt mondjátok, ez lehetetlen, s így ettől nem is tartok. Csak azt tudom elképzelni, hogy még a csata kezdete előtt behurcolták őket az erdőbe, talán még azelőtt, hogy az ellenségeiteket bekerítettétek volna. Meg mernél esküdni, hogy a hálótokból így senki sem menekülhetett?
– Arra megesküszöm, hogy ork nem – mondta Éomer. – Előttük értünk az erdőszélre, s ha ezután bárki eleven lény áttört a gyűrűnkön, az nem ork volt, és tündeereje kellett hogy legyen.
– Barátaink ugyanolyan köpenyt hordtak, mint mi mondta Aragorn. – S mellettünk is elmentetek fényes nappal.
– Erről megfeledkeztem – mondta Éomer. – Ennyi csuda közt igazán nehéz valamit biztosan állítani. A világ egyre különösebb. Tünde és törp együtt, a mi napsütéses rétjeinken; népek, akik beszélnek az Erdő Úrnőjével és mégis élnek; a Kard, ami még azelőtt, hogy a mi atyáink atyái bejöttek időtlen időkkel ezelőtt e földre, kettétört, most visszatér a háborúba! Már hogy tudná az ember megítélni, ilyenkor mi a teendője?
– Mint máskor – mondta Aragorn. – A jó és rossz tavaly óta nem változott, és ma sem más a tündék és a törpök, s nem más az emberek közt. Az ember dolga, hogy felismerje egyiket is, másikat is, az Aranyerdőben éppúgy, mint a maga házában.
– Nagyon igaz – mondá Éomer. – De én nem benned kételkedem, s nem is abban, amit a szíved tenni parancsol. Csak épp hogy nem tehetem szabadon, amit kéne. Törvényünk tiltja, hogy idegenek kedvükre kóboroljanak a földünkön, míg a király maga nem ad rá engedélyt, s e parancsolat ma, a veszély idején, még szigorúbb. Kértelek hát, hogy gyertek önként, de nem akartatok. S átkozott legyek, ha csatába megyek századmagammal három ellen.
– Nem hiszem, hogy a tövényetek ilyen esetre szólna – mondta Aragorn. – S én különben sem vagyok itt idegen; jártam én már ezen a földön, nem is egyszer, s lovagoltam a rohirok seregében, bár nem ezen a néven, és más öltözetben. Te nem ismersz még, mert fiatal vagy, de én ismerem apádat, Éomundot, s Thengelt is, Théoden apját. S valamikor régen, e föld egyetlen ura sem próbált volna eltéríteni a küldetésemtől, különösen ettől a mostanitól. Számomra legalábbis világos, hogy teljesítenem kell. Nos, Éomund fia, eljött a választás ideje. Légy a segítségünkre, vagy legalább engedj utunkra. Vagy próbálj érvényt szerezni a törvényeiteknek. Ha ezt választod, kevesebben térnek vissza a háborútokba és a királyotokhoz.
Éomer töprengett egy percig, majd azt mondta: – Ti is siettek, mi is sietünk. Az én embereim alig várják, hogy menjenek; s nektek is minden perccel csökken a reményetek. Íme a választásom: menjetek, s mi több, lovat is adok. Csak egyet kérek: ha teljesítettétek a feladatotokat, térjetek vissza a lovakkal az Entgázlón át Meduseldbe, Edoras nemes Házába, ahol Théoden ma székel. Így bizonyságot tesztek róla, hogy jól ismertelek meg. Ezzel magamat, magát az életemet, a ti jóakaratotokra bízom. Ne hagyjatok cserben.
– Nem fogunk – mondta Aragorn.
Mikor Éomer parancsot adott, hogy adják át a vezetéklovakat az idegeneknek, emberei igencsak elcsodálkoztak, s néhányan sötét és kételkedő képet vágtak, de egyedül Éothian merte nyíltan kinyitni a száját.
– Ennek az Úrnak, aki azt állítja, hogy Gondor fajtájából való, még csak-csak – mondta –, de ki hallott már olyat, hogy egy törp kapjon lovat a Lovasvégtől?
– Senki – mondta Gimli –, és ne aggódj; nem is fog. Én inkább gyalogolok, mint hogy felüljek egy ekkora bestia hátára, akár vad az, akár meg van zabolázva.
– De most muszáj lesz lóra ülnöd, különben föltartasz minket – mondta Aragorn.
– Gyere, ülj az én hátam mögé, Gimli barátom mondta Legolas. – Így megoldódik minden, sem kölcsön nem kell venned, sem gondod nem lesz a lóra.
Aragornnak egy izmos, egérszürke lovat hoztak, s ő nyeregbe szállt. – A neve Hasufel – mondta Éomer. – Remélem, jól elhordoz a hátán, s nagyobb szerencsével, mint egykori gazdáját, Gárulfot!
Legolas egy kisebb és világosabb szőrű, de nyugtalan és tüzes lovat kapott. Arodnak hívták. De Legolas azt kérte, vegyék le róla a nyerget és a zablát. – Nincs rá szükségem – mondta; könnyedén a hátára szökkent, s a rohirok meglepetésére Arod szelíden tűrte, készséggel szót fogadottneki, s egyetlen halk szavára ment, ahová mondta; így bánnak a tündék minden jó állattal. Gimlit fölrakták a barátja mögé, belékapaszkodott, semmivel sem könnyebb szívvel, mint ahogy Csavardi Samu csónakba szállt.
– Ég veletek, s találjátok meg, amit kerestek! – kiáltotta Éomer. – S ha lehet, térjetek vissza hamar, hadd villogjon együtt a kardunk!
– Jövök! – mondta Aragorn.
– Én is – mondta Gimli. – De amit Galadriel Úrnőről mondtál, az még ott van közöttünk. Még meg kell tanítsalak a szép szóra.
– Majd meglátjuk – mondta Éomer. – Manapság annyi furcsa dolog esik, hogy abban már semmi csodálatos nincs, ha az embert egy törp-fejsze szerelmes csapásaival tanítják meg egy szép hölgy dicséretére. Ég veletek!
Ezzel elváltak. Rohan lovai igen gyorsak. Mikor Gimli kis idő múlva hátranézett, Éomer csapata már messze járt és alig látszott. Aragorn nem nézett hátra; a csapást figyelte, vágta közben mélyen előrehajolt Hasufel nyaka mellett. Hamarosan megérkeztek az Entséd partjára, a határra, ott ráleltek a másik csapásra, amelyet Éomer említett, s amely a lankán ereszkedett le kelet felől.
Aragorn leszállt a lóról, alaposan szemügyre vette a nyomokat, majd fölpattant a ló hátára, odébb lovagolt kelet felé, de gondosan megmaradt a csapás mentén, s vigyázott, nehogy a lábnyomokra rátaposson. Aztán megint leszállt a nyeregből, a talajt nézegette, s gyalog felalá járkált.
– Itt aztán nem sok a fölfedezni való – mondta, amikor visszatért. – A főcsapás nyomait megzavarták a lovasok visszajövet; odafelé bizonyára a folyóparton lovagoltak. De ez a keletre vezető csapás friss és tiszta. Semmi nyoma, hogy ellenkező irányba, az Anduin felé, végigment volna valaki rajta, egy hobbit. Innen már lassabban kell lovagolnunk, hogy feltétlenül észrevegyük, ha lábnyom vagy csapás ágazik el róla jobbra vagy balra. Az orkok itt már bizonyára tisztában voltak vele, hogy üldözik őket; lehet, hogy megkísérelték elsuvasztani valahova a foglyaikat, mielőtt még utolérnék őket.
Miközben a csapást követték, beborult. Szürke felhők lógtak mélyen a Lanka fölött. A nap ködbe burkolózott. A Fangorn erdő borította lejtői mind közelebb feketéllettek, s ahogy a nap lejjebb szállt nyugaton, egyre feketébbek lettek. Nyomát se lelték leágazásnak, se jobbra, se balra, de itt-ott egy-egy elesett ork hulláját hagyták maguk mögött; láthatólag futás közben dőltek ki a sorból, mert torkukat vagy hátukat szürke tollú nyílvessző ütötte át.
Már majdnem estére járt, mire az erdőszélre megérkeztek, s egy nyílt tisztáson az erdőszéli fák közt megtalálták a máglya helyét, amelyen a hullákat elégették; a hamu még meleg volt és füstölt. Mellette nagy halom sisak és vért, törött kard, íj, hajítódárda és más hadiszerszám. Egy póznán, középen, nagy kobold-fej; bezúzott sisakján még ott a fehér címer. Távolabb, a folyótól nem messze, ott, ahol az erdőt elhagyja, földhalom. Nemrég emelték: a nyers földet frissen kihasított gyeptéglák borítják; körülőtte lefödve tizenöt kopja.
Aragorn és társai végigvizsgálták a csatamezőt, de ahogy a nappal fénye kihunyt, minden kifakult, ködösséhomályossá vált körülöttük. Rájuk sötétedett, de Trufának és Pippinnek nem leltek nyomára.
– Többet már nem tehetünk – mondta Gimli szomorúan. – Mióta Tol Brandirt elhagytuk, jó néhány rejtvényt megoldottunk, de mind közt ez a legfogasabb. Azt kell hinnem, a hobbitok csontja az elégett orkok csontjai közé keveredett. Fájni fog Frodónak, ha hallja, ha megéri, hogy valaha is hírét vegye; és az öreg hobbitnak is, aki ott vár Völgyzugolyban. Elrond nem akarta, hogy velünk jöjjenek.
– De Gandalf igen – mondta Legolas.
– Gandalf maga akart velünk jönni, mégis ő veszett oda először – felelt Gimli. – Cserbenhagyta a jóstehetsége. – Gandalf nem azért mondta, hogy jöjjön velünk valaki, mert akár maga, akár a más biztonságát előre látta volna – mondta Aragorn. – Hanem mert van, amibe jobb belevágni, mint visszautasítani, még ha rossz véget ér is.
Valamivel a csatatéren túl táboroztak le egy terebélyes fa alatt: gesztenyének látszott, de nem hullatta még le szétnyitott ujjú száraz levélzetét; a sok nagy barna levél szomorúan zörgött az éjjeli szélben.
Gimli megborzongott. – Rakjunk tüzet – mondta. 
Bánom is én a veszélyt. Még ha úgy rajzanak is körülöttünk az orkok, mint gyertya körül a muslicák!
– Ha ezek a szerencsétlen hobbitok elkeveredtek az erdőben, az talán idevonzza őket – mondta Legolas.
– És másokat is, nemcsak az orkokat és a hobbitokat – hűtötte le őket Aragorn. – Nem vagyunk messze az áruló Szarumán országának hegyes-völgyes határától. S ráadásul a Fangornnak is a szélén, s azt mondják, itt megérinteni is veszélyes a fákat.
– De hisz a rohirok itt máglyát raktak tegnap mondta Gimli –, s mint láthatod, fákat döntöttek ki. S a dolguk végeztével mégis békében töltötték az éjszakát.
– Sokan voltak – mondta Aragorn –, s ők fittyet hánynak a Fangorn dühére, mert ritkán járnak erre, s a fák alá be se mennek. De a mi utunk valószínűleg az erdő szívébe vezet. Így hát csak óvatosan! Élő fát ki ne vágjatok!
– Nem is kell – mondta Gimli. – A lovasok hagytak itt elegendő ágat és gallyat, és száraz fa is akad itt bőven. Elment fáért, aztán megrakta és meggyújtotta a tüzet; de Aragorn csak ült némán, hátát a nagy fának vetve, s töprengett; Legolas meg állt s bámult az erdő sötétjébe, előrehajolva, mint aki feszülten fülel valami távoli neszre.
Mikor a törp föllobbantotta az első halavány lángocskát, a három útitárs szorosan körülülte a tüzet. Csuklyás alakjuk útját állta a fénynek.
Legolas fölnézett a fölibük nyúló faágakra. – Nicsak! – mondta. – A fa örül a tűznek!
Lehet, hogy szemüket az árnyékok tánca tévesztette meg, de mindhárman úgy látták, mintha az ágak tekeregnének, nyújtózkodnának, hogy a tűz fölé érjenek, a felső ágak meg lehajlanának; a bütykös barna levelek megmerevedtek, s úgy dörgölőztek össze, mint a meleget élvező megannyi ráncos vén kéz.
Elnémultak, mert a sötét és ismeretlen erdő, itt, a közvetlen közelükben, mint valami nagy és néma, esupa titok szándék, éreztette velük a jelenlétét. Egy idő múlva megszólalt Legolas:
– Celeborn óva intett, nehogy túl mélyen hatoljunk be a Fangornba – mondta. – Tudod-e miért, Aragorn? Boromir miféle meséket hallott a vadonról?
– Én is sok mesét hallottam Gondorban meg másutt – mondta Aragorn–, de ha Celeborn nem mondja, csacska mesének tekintettem volna mindet, amilyet akkor találnak ki az emberek, ha a valóság emléke már elhalványult. Már épp arra gondoltam, téged kérdezlek meg, ebben az egészben mi az igazság? Ám ha egy erdőtünde nem tud választ adni a kérdésre, hogy tudna egy ember?
– Te több földet bejártál, mint én – mondta Legolas. – Én erről a magam hazájában mit sem hallottam, attól a néhány énektől eltekintve, amely arról szólt, mint költöztek ide az onodok, akiket az emberek entnek hívnak; mert a Fangorn vén, olyan vén, hogy a korát még a tündék sem tudják.
– Úgy van – mondta Aragorn. – Vén, mint az erdő a Sírbuckáknál, csak éppen sokkal nagyobb. Elrond azt mondja, ezek az atyafiak az Óidők roppant erdeinek megmaradt bástyái, s bennük, mikor az Embez még szunnyadt, az ősszülöttek barangoltak. De a Fangornnak megvan a saját titka is. Hogy mi légyen az, nem tudom. – Én meg tudni sem akarom – mondta Gimli. – Velem aztán ne legyen Fangorn egyetlen lakójának sem gondjabaja.
Sorsot húztak, hogy az őrséget hogyan osszák be maguk közt, s az első őrség sora a törpre esett. A többiek lefeküdtek. Szinte azonnal elnyomta őket az álom. – Gimli! – szólalt meg még álmosan Aragorn. – Ne feledd, hogy a Fangornban veszélyes élő fáról ágakat vagy gallyat vágni. De száraz fáért se csatangolj el messze. Inkább a tűz aludjon ki. És szólj, ha kellek!
Ezzel ő is elszunnyadt. Legolas már aludt, moccanatlan, formás keze összefonva a mellén, szeme nyitva, eleven éjszakát és mély álmot elegyítve, ahogy azt már a tündék szokták. Gimli odakuporodott a tűzhöz, hüvelykujját gondterhelten húzta végig a fejszéje élén. A fán surrogtak a levelek. Más hang semmi.
Gimli egyszer csak föltekintett, s épp a tűz fényének szélén, egy hajlott hátú, köpönyegbe burkolt, botra támaszkodó vénembert látott; nagy karimájú kalapja a szemébe húzva. Gimli fölugrott, döbbenten, hogy kiáltani sem tudott, bár azon nyomban agyába villant, hogy Szarumán érte itt őket. Aragornt és Legolast is fölriasztotta a hirtelen mozdulat, felültek, s elkerekedett a szemük. A vénember nem szólt és nem mozdult.
– No, öregapám, mit tehetnénk érted? – kérdezte Aragorn, s talpra szökkent. – Jöjj s melegedj meg, ha fázol. – Lépett egyet, ám a vénember eltűnt. Nyoma sem volt sehol a közelben, messzebbre meg nem merészkedtek. A hold mélyen járt, s már igencsak sötét volt.
Legolas egyszer csak fölkiáltott: – A lovak! A lovak! A lovak nem voltak sehol. Kirántották a cöveket, és eltűntek. A három útitárs csak állt, némán és mozdulatlanul, s az újabb csapáson töprengett. Itt voltak a Fangorn szélén, végtelen mérföldek választották el őket Rohan embereitől, s más barátjuk nem volt e tágas és veszélyes földön. Csak álltak, s úgy vélték, messziről panaszos nyerítést hallanak. Aztán megint elcsendesült minden, csak a szél zörgette meg hirtelen a fákat.
– Nos, eltűntek – mondta végül Aragorn. – Sem megkeresni, sem utolérni nem tudjuk őket; így hát, ha a maguk akaratából vissza nem jönnek, kénytelenek leszünk nélkülük meglenni. Végül is gyalog indultunk útnak, s a lábunk még megvan.
– A lábunk! – mondta Gimli. – Elmenni még csak elmegyünk rajtuk, de jól bánni nem tudunk velük! – Fát dobott a tűzre, és leheveredett.
– És pár órája még nem akaródzott felülnöd egy rohani ló hátára! – nevetett Legolas. – A végén még lovas válik belőled!
– Nem valószínű, hogy módom lesz rá – mondta Gimli.
– Ha érdekel, hogy mi jár az eszemben – mondta kis idő múlva –, én azt hiszem, hogy ez a vénember Szarumán volt. Mert ki más lett volna? Hallottad, Éomer mit mondott: köpenyes-csuklyás vénembernek öltözik. Ezek az ő szavai. Elment a lovainkkal, vagy elrémítette őket, s most tessék, itt állunk! Jól jegyezzétek meg, a bajoknak még nincsen végük.
– Jól megjegyezzük – mondta Aragorn. – De én azt is megfigyeltem, hogy ez a vénember nem csuklyát, hanem kalapot viselt. Bár biztosra veszem, hogy sejtésed nem csal, s hogy itt éjjel-nappal veszélyben vagyunk. Most én veszem át az őrséget, Gimli. Fontosabb, hogy gondolkodjam, mint hogy aludjak.
Lassan telt-múlt az éjszaka. Aragornt Legolas követte; Legolast Gimli, de egyikük őrségének idején sem történt semmi. Sem a vénember nem bukkant fel újra, sem a lovak nem jöttek vissza.

3. fejezet

Az uruk hai orkok

Pippinnek sötét, lidércnyomásos álma volt: úgy rémlett, saját vékonyka hangját hallja egy öblösen visszhangzó fekete alagútban, amint kiabál, hogy Frodó! Frodó! –, de a homályból nem Frodó arca, hanem száz meg száz ocsmány ork-pofa vigyorgott vissza rá, száz meg száz ocsmány kar ragadta meg mindenfelől. Trufa hol van?
Fölébredt. Hideg szél fújt az arcába. A hátán hevert. Esteledett, s feje felett szürke volt az ég. Megfordult, s úgy találta, álma alig volt kínzóbb, mint az ébredése. Csuklója, lába, bokája megkötözve. Mellette Trufa, arca krétafehér, homloka koszos ronggyal bekötözve, s körülöttük egy sereg álldogáló, üldögélő ork.
Pippin sajgó fejében az emlékszilánkok lassan különváltak az álom foszlányaitól. Persze: ő meg Trufa beszaladt az erdőbe, de mi jött rájuk? Miért futottak el eszük nélkül, úgy, hogy Vándornak még csak nem is szóltak? Jó darabig loholtak, ordítozva de arra már nem emlékezett, hogy milyen messze és mennyi ideig; majd egyenesen belefutottak egy sereg orkba; azok csak álltak ott és füleltek, s mintha róluk, kettőjükről tudomást se vettek volna, mígnem már majdnem a markukban voltak. Akkor nagyot ordítottak, s a fák közül még vagy tucatnyi ork ugrott elő. Ő is meg Trufa is kardot rántott, de az orkoknak nem akaródzott harcolniuk, csak lefogni próbálták őket, még akkor is, hogy Trufa többjüknek levágta a karját vagy a keze fejét. Drága öreg Trufa!
Akkor Boromir szökkent elő nagy léptekkel a fák közül. Ő aztán harcra kényszerítette az orkokat. Rengeteget levágott közülük, s a maradékuk futásnak eredt. De nem futottak el nagyon messze, már támadtak is megint, legalább száz ork, egyik-másik óriási, s csak úgy záporoztak a nyilaik; egyre csak Boromirra. Boromir megfújta roppant kürtjét, a végén már zengett tőle az erdő, s az orkok először megrémültek és visszavonultak; de mikor a kürtszóra más válasz nem jött, csak a visszhang, vadabbul támadtak, mint valaha. Pippin a többire már nem emlékezett: utolsó emléke, hogy Boromir a fának dűl, s kihúz magából egy nyilat: aztán egyszerre minden elsötétült.
– Gondolom, fejbe vágtak – mondta magában. Csak tudnám, hogy szegény Trufának mi baja esett? És Boromirral mi lett? S hogy az orkok miért nem öltek meg minket? Hol lehetünk most és hova megyünk?
Egyik kérdésére sem tudott válaszolni. Fázott és kavargott a gyomra. – Bár ne beszélte volna rá Gandalf Elrandot, hogy minketis elengedjen-gondolta.-Mertbelőlem ugyan mi hasznuk volt? Csak nyűg voltam, nem más: utas, poggyászdarab. Most meg elloptak, megint csak poggyász vagyok, de most az orkoké. Remélem, Vándor megtalál és majdcsak kivált minket! De szabad ezt remélnem? Vajon nem borítana ez föl minden tervet?
A kötelet próbálgatta, teljesen hasztalanul. Az ork, aki ott ült mellette, röhögött, s undorító nyelvén odaszólt valamit a társának. – Pihenj, amíg tudsz, kis bolond! vetette oda Pippinnek, a Közös Nyelven, amit majdnem olyan rondán beszélt, mint a magáét. – Pihenj, amíg lehet. Mert találunk mi tennivalót a lábodnak, nemsokára. Még haza se értünk, már azt kívánod, bár sose lett volna lábad.
– Ha a kedvemet tölthetném – mondta a másik –, már azt kívánnád, bár ne is élnél. Megvinnyogtatnálak, te nyomorult patkány. – Odahajolt Pippin fölé, kimeresztett sárga karmaival az arcához közelített. Egyik kezében hosszú, fűrészes pengéjű fekete kés volt. – Feküdj nyugton, vagy ezzel piszkállak meg – sziszegte. – Ne vétesd észre magad, mert még meg találom szegni a parancsot. A rohadék vasudvardiak! Uglúk u bagronk sha pushdug Saruman-glob búbhosh skai – s csak mondta – mondta a maga nyelvén, mígnem a szava lassan-lassan morgásba és acsargásba veszett.
A rémült Pippin mozdulatlanul húzta meg magát, bár a csuklója és bokája egyre jobban sajgott, s a kövek is nyomták a hátát. Hogy végre ne csak saját magára gondoljon, fülét hegyezte, hogy maga körül mindent meghalljon. Hang az volt sokféle, s bár az ork-beszéd mindig is úgy hangzik, mintha csupa gyűlölet és harag lenne, most világosan ki tudta venni, hogy összevesztek valamin, s a vita egyre jobban felforr.
Pippin meglepve észlelte, hogy majdnem mindent ért, az orkok többsége az ismerős Közös Nyelven beszélt. A csapat nyilván két-három, teljesen más törzs tagjaiból állt, s ezek nem értették egymás ork-beszédét. Most azon folyt a hangos vita, hogy mit tegyenek: melyik utat válaszszák, és a foglyokkal mi legyen.
– Nincs időnk rendesen megölni őket – mondta az egyik. – Útközben nem érünk rá eljátszani velük.
– Hiába, ezen nem tudunk segíteni – mondta a másik. – De miért nem intézzük el őket gyorsan, öljük meg rögtön? Csak nyűgöt jelentenek, és sietnünk kell. Mindjárt ránk esteledik, és már úton kéne lennünk.
– A parancs – szólalt meg egy harmadik, mély hang Öljetek meg mindenkit, CSAK a félszerzeteket nem; azokat ÉLVE kell visszahozni, mégpedig amilyen gyorsan csak lehet. Én ezt a parancsot kaptam.
– Mire jók ezek? – kérdezte több hang is. – És miért élve? Talán olyan jól el lehet játszani velük?
– Nem, én azt hallottam, hogy valamelyiküknek van valamije, ami kell a háborúhoz, valami tünde-izéje vagy mi. Egy biztos, majd jól kifaggatják őket.
– Csak ennyit tudsz? Hát miért nem kutatjuk át őket mi, és keressük meg, amijük van. Lehet, hogy olyasmit találnánk, aminek magunk is hasznát vesszük.
– Ez nagyon érdekes észrevétel – gúnyolódott egy hang, amely lágyabb volt a többinél, de semmivel sem kevésbé gonosz. – Talán jelenteni is fogom. A foglyokat NEM szabad átkutatni és kifosztani: ez viszont az én parancsom.
– Meg az enyém – tette hozzá egy mély hang. – ÉLVE, ép bőrrel. Én ezt a parancsot kaptam.
– De mi nem! – mondta az előbbi hangok egyike. Mi azért jöttünk el a bányáinkból ilyen messze, hogy gyilkoljunk és bosszút álljunk. Gyilkolni akarok, aztán már megyek is vissza, északra.
– Csak akarj, egész nyugodtan – mondta a mély torokhang. – Én Uglúk vagyok. Itt én parancsolok. S a legrövidebb úton visszamegyek Vasudvardba.
– Ki az Úr? Szarumán vagy a Nagy Szem? – kérdezte a gonosz hang. – Nekünk egyenest Lugbúrzba kell visszamennünk.
– Ha ugyan át tudunk kelni a Nagy Folyón – mondta egy újabb hang. – De nem vagyunk annyian, hogy a hidakig lemerészkedjünk.
– Én átkelek – mondta a gonosz hang. – Egy szárnyas nazgűl vár ránk lenn északon, a keleti parton.
– Gyönyörű! Gyönyörű! S akkor elrepültök a foglyainkkal, s Lugbúrzban a tietek a jutalom és dicsőség, mink meg talpaljunk át, ahogy tudunk, a Lovak Földjén. Nem: együtt maradunk. Ezek a földek veszélyesek: teli rohadt rablókkal és lázadókkal.
– Bizony ám, együtt maradunk – morgott Uglúk. Kis disznók, én nem bízom bennetek. Ti csak a magatok óljában vagytok vitézek. Ha mi nem vagyunk, mind elszaladtok. Mi vagyunk a vitéz nép, az uruk-hai! Mi öltük meg a nagy harcost. Mi ejtettük a foglyokat. Mi a Bölcs Szarumán, a Fehér Kéz szolgái vagyunk; ez a kéz táplál minket emberhússal. Mi Vasudvardból jöttünk, s oda vezetünk vissza titeket, s hogy melyik úton, azt mi mondjuk meg. Én Uglúk vagyok. Szóltam.
– Többet is, mint kell, Uglúk – gúnyolódott a gonosz hang. – Kíváncsi lennék, ehhez Lugbúrzban milyen képet vágnak. Lehet ám, hogy úgy vélik, Uglúk vállán nehéz teher az az odaragadt feje, hát könnyíteni kell rajta. Vagy meg találják kérdezni, honnét szedte ezeket a különös gondolatokat? Csak nem Szaruurántól? Mit gondol, ki ő, hogy csak úgy eszébe jut, és fölrakja a sisakjára ezt a mocsok fehér címert? S talán még igazat is adnak nekem, Grisnáknak, hűséges fullajtárjuknak: Szarumán bolond, mocsok áruló bolond. De a Nagy Szem rajta van.
- Disznók, mi? Hát ehhez mit szóltok, hogy csak úgy ledisznóz titeket egy mocsok kis varázsló ganajtúró bogara? Ezek ork-húson élnek, én mondom nektek!
Harsány, ork nyelvű ordítozás volt a válasz, s kirántott kardok csendülése. Pippin óvatosan az oldalára fordult, azt remélte, így majd látja is, mi történik. Őrei nem voltak ott, azok is beszálltak a csetepatéba. A félhomályban látta, hogy egy nagy fekete ork, feltehetőleg Uglúk, farkasszemet néz egy karikalábú, kurta, tömzsi és majdnemhogy földig kar teremtménnyel, Grisnákkal. Körülöttük sok kisebb ork. Pippin úgy vélte, ezek az északról jöttek. Kezükben kés, de tétováztak, hogy Uglúkra rárontsanak-e?
Uglúk elkiáltotta magát, s jó néhány, magafajta ork rohant oda hozzá. Majd hirtelen, egyetlen figyelmeztető szó nélkül előreszökkent, s két villámgyors kardcsapással levágta a szembenállók közül kettőnek a fejét. Grisnák oldalt lépett, és eltűnt a homályban. A többiek félrehúzódtak, egy hátralépett, belebotlott Trufa elnyúlt testébe, és nagyot káromkodva hanyatt esett. Valószínűleg ez mentette meg az életét, mert Uglúk követői átugráltak rajta, és széles pengéjű kardjaikkal egy másik orkot kaszaboltak össze. A sárga karmú őrt. Teste Pippinre zuhant, ám holtában is a hosszú, fűrészélő kést szorongatta.
– Vissza a kardokat! – ordította Uglúk. – És semmi ostobaságot! Innét egyenest nyugatra megyünk, és le a lépcsőn. Onnét a dombokra, aztán a folyó mentén be az erdőbe. Mégpedig éjjel-nappal. Világos?
– Nos-gondolta Pippin –, ha ennek az ocsmány dögnek is időbe telik, amíg úrrá lesz a csetepatén, akkor nincs minden veszve. – Felcsillant benne a remény. A fekete kés a karját érte, aztán lecsúszott a csuklójára. Érezte, hogy vér csurog a keze fejére, de ott érezte az acél érintését is a bőrén.
Az orkok fejetlenül, átkozódva szedelőzködni kezdtek; de az északiak egyike-másika még most is vonakodott, így aztán a vasudvardiak még kettőt levágtak, amíg a többi megjuhászodott. Pippinre pillanatnyilag senki sem figyelt. Lába alaposan meg volt kötve, de a keze csak csuklóban, s nem a háta mögött. Bár a kötelék kegyetlenül szoros volt, két kezét, együtt, mozgatni is tudta. Lelökte magáról az ork hulláját, majd lélegzetet is alig véve, a csuklóján lévő kötél csomóját felalá húzgálta a kés élén. A kés éles volt, s a halott kéz keményen szorította. Sikerült! Pippin fogta a kötelet, sietve két hurkú laza karkötőt készített, s belecsúsztatta a kezét. Aztán elnyúlt, mozdulatlanul.
– Vegyétek föl a foglyokat! – ordította Uglúk. – És semmi ravaszkodás! Ha nem élnek, mire visszatérünk, más is utánuk hal!
Egy ork megragadta Pippint, mint egy zsákot, bedugta a fejét két összekötött keze közé, aztán megfogta a karját, s addig-addig húzta lefelé, míg Pippin feje a nyakához nem szorult; aztán nagy léptekkel elkacsázott vele. Egy másik Trufával bánt el ugyanígy. Az ork karmos mancsa vaskeményen szorította Pippin karját: belévágott a körme. Pippin lehunyta a szemét, s visszasiklott lidércnyomásos álmába. Váratlanul megint a köves földön találta ma gát. Még kora éjszaka volt, de a hold már alább szállt nyugaton. Egy sziklaszirt szegélyén időztek, mely látszólag fakó ködtengerre nézett. Mellettük vízesés robaja.
– Végre megérkeztek a felderítők – mondta a közelben egy ork.
– Nos, mit derítettek föl? – mordult fel torokhangon Uglúk.
– Csak egyetlen lovast, de az is elvágtatott nyugat felé. Mindenütt tiszta a levegő.
– Most. Talán. De meddig? Ostobák! Le kellett volna nyilaznotok. Majd riasztja a többit. Ezek az átok csikósok reggelre már tudni fognak rólunk. Most majd duplán kiléphetünk.
Egy árnyék hajlott Pippin fölé. Uglúk volt. – Ülj fel mondta az ork. – A fiúk unják már, hogy cipeljenek. Most le kell másznunk, s majd te is használod szépen a lábod. De szót fogadj ám. És semmi kiabálás, semmi szökési kísérlet! Megvannak a módszereink, hogy jól megfizessünk a ravaszkodásért, s ezek nem lesznek ínyedre, bár elég jó bőrben maradsz, hogy még a Gazda is hasznodat vegye.
Elvágta a lába szárán és a bokáján a szíjat, hajánál fogva fölemelte, és talpra állította. Pippin összeesett, de Uglúk megint csak elkapta az üstökét. Az orkok röhögtek. Uglúk egy flaskót nyomott a fogai közé, s valami égető folyadékot öntött le a torkán; érezte, mint ömlik rajta végig az izzó meleg. Lábából, bokájából nyomban kiállt a fájdalom. Már föl tudott állni.
– Lássuk a másikat is! – mondta Uglúk. Pippin látta, hogy odamegy Trufához, aki ott fekszik mellette, s belerúg. Trufa felnyögött. Uglúk durván megragadta, fölhúzta ülő helyzetbe, s letépte a fejéről a kötést. Aztán egy fekete dobozból valami sötét ragaccsal kente be a sebet. Trufa jajgatott és védekezett.
Az orkok összeverték a tenyerüket, úgy bömböltek. Nem köll nékie az orvosság – gúnyolódtak. – Nem tudja, milyen jót tesz. Aj! De jól eljátszunk majd vele!
De Uglúkot éppen nem a játék érdekelte. Az kellett neki, hogy gyorsan haladjanak, s ezért kedvébe kellett járnia vonakodó embereinek. Trufát ork módon gyógyította, s a kezelés gyorsan hatott. Mikor megitatta a flaskájából, elvágta a lábán a kötelet, és talpra rángatta. S a hobbit megállt a lábán, sápadtan, komoran és dacosan, de nagyon is elevenen. A vágás a homlokán több gondot nem okozott neki, de élete végéig viselte a fekete heget.
– Nicsak, Pippin – mondta. – Hát te is eljöttél erre a kis kirándulásra? Hol hálunk és reggelizünk?
– Hé! – mondta Uglúk. – Ilyen aztán nincs. Pofa be. Egymáshoz egy szót se. Ha bármi bajt okoztok, Ő majd megfizet érte, és tudja, hogyan. Lesz hol hálnotok és lesz mit lenyeljetek: csak gyomorral bírjátok.
Az ork-banda elindult lefelé a keskeny bevágásban, amely a ködös lapályra ereszkedett le. Közöttük Trufa és Pippin, kettőjük közt legalább egy tucat ork. Lent, amikor a gyepre kiléptek, hobbit-szívük földerült egy csöppet.
– Előre! – ordította Uglúk. – Irány: Nyugat-északnyugat! Lugdús nyomában.
– De mit csinálunk, ha fölkel a nap? – kérdezte az egyik északi.
– Talpalunk tovább – felelte Uglúk. – Mit gondoltál? Hogy megülsz a gyepen, s megvárod, amíg a csikósok is csatlakoznak a mulatsághoz?
– Mi napfényben nem tudunk talpalni.
– Úgy talpaltok, ahogy én talpalok a sarkatokban mondta Uglúk. – Gyerünk! Különben sosem látjátok viszont szeretett odúitokat. A Fehér Kézre mondom! Mi haszna ezeket a fegyverforgatásra csak félig kiképzett hegyi kukacokat portyára küldeni? Gyerünk, hogy vesznétek meg! Gyerünk, amíg még sötét van!
Azzal az egész társaság loholva nekiindult, az orkok kaszáló lépteivel, rendetlenül, lökdösődve és szitkozódva, de még így is igen gyorsan. Mindkét hobbitra hármanhárman vigyáztak. Pippin messze lemaradt a sorban. Azon töprengett, meddig bírja ezt a tempót; reggel óta nem evett. Az egyik őr kezében korbács. De egyelőre még melengette őt az ork-pálinka. És éber-friss volt a szelleme is.
Olykor-olykor óhatatlanul megképzett előtte Vándor feszült arca, amint a csapásra hajol, s rohan, rohan utánuk. De mit vehet ki akár egy kósza is az ork-lábak nyomainak zűrzavaros tömkelegéből? Az ő meg Trufa pici lábnyomát teljesen széttapodják a mögötte és a körülötte trappoló vasalt ork-bakancsok.
Talán ha egy mérföldnyire jártak a sziklafaltól, amikor útjuk egy tágas horpadásba vezetett, ahol a talaj puha volt és nyirkos. Itt megállt a köd, s a holdsarló kihunyó fényében halványzölden derengett. Az előtte járó orkok fekete alakja elszürkült, majd beleveszett a ködbe.
– Gyerünk! Nincs megállás! – kiabált hátulról Uglúk.
Pippin agyába hirtelen belevillant egy gondolat, s mindjárt valóra is váltotta, ami eszébe jutott. Letért jobbra, kiszökkent az őre keze ügyéből, bele a ködbe fejjel; a gyepen kötött ki, hasmánt.
– Megállj! – üvöltötte Uglúk.
Egy pillanat, s kitört a zavar és felfordulás. Pippin fölpattant, és futásnak eredt. Nyomában az orkok. Rövidesen előtte is feketéllett néhány.
– A szökésre semmi remény – gondolta Pippin. – De sikerül tán olyan nyomot hagynom, ami megmarad a nedves földön. – Megkötözött kezével a nyakához kapott, s lekapcsolta köpenyéről a csatot. Elpottyantotta, épp amikor a hosszú karok és kemény karmok megragadták: – Azt hiszem, ez itt hever majd az idők végezetéig – gondolta. Nem is tudom, miért csináltam. Hiszen ha a többiek megmenekültek, bizonyára Frodóval tartanak valamennyien.
Korbácsszíj tekeredett a lába szárára. Pippin elnyomott egy jajkiáltást.
– Elég! – kiáltotta Uglúk, s odarohant. – Ma még sokat kell loholnia. Csak futtassuk meg mind a kettőt! A korbácsot csak kóstolóba.
– Ez nem minden ám – villant ki a foga fehérje, ahogy Pippinhez fordult. – Ezt nem felejtem el. Majd később kapod meg a fizetséged. Lódulj!
Se Pippin, se Trufa emlékezetében nem maradt meg sok az út hátralévő részéből. A lidércnyomásos álmok és lidércnyomásos ébredések belevesztek a nyomorúság végeláthatatlan alagútjába, amelynek végén egyre halványult a remény. Csak loholtak, loholtak, igyekeztek tartani a tempót, amit az orkok diktáltak, miközben végignyalt rajtuk a ravaszul kezelt korbács. Ha megálltak, vagy elbotlottak, felkapták, s cipelték őket egy darabig.
Az ork-pálinka melege már régen elmúlt. Pippin fázott és szédelgett. Egyszer arcra esett a gyepen. Kemény, karmos kezek ragadták meg és emelték fel tüstént. Megint cipelték, mint a zsákot, amíg el nem sötétült körülötte minden; hogy ez újabb éjszaka sötétje volt-e, vagy egyszerűen a látása homályosult el, nem tudta volna megmondani.
Lármás hangokat észlelt, homályosan: úgy látszik, az orkok jó néhánya pihenőt követelt. Ő érezte, hogy lehajítják a földre, úgy maradt, fekve, amíg csak a sötét álmok el nem ragadták. De a fájdalomtól csak rövid időre szabadult: ott érezte magán újra a könyörtelen vaskezek szorítását. Jó darabig rázkódott, zötykölődött, majd lassan enyhült a sötétség, visszatért az ébredő világra, s rádöbbent, hogy hajnalodik. Harsány parancsszavak röpködtek, s őt durván lehajították a földre.
Ott hevert egy darabig, s küszködött a kétségbeesésse1. Szédelgett a feje, de a testében érzett melegből gyanította, hogy megint csak megitatták. Föléje hajolt egy ork, egy darab kenyeret s egy szelet szárított húst hajított neki. Az áporodott kenyeret mohón befalta, a húst nem. Ki volt éhezve, de annyira nem, hogy megegye a húst, amit egy ork vett neki, a húst, amiről még csak végiggondolni sem merte, hogy minek a húsa.
Felült és körülnézett. Trufa ott volt a közelében. Mellettük egy gyors vizű keskeny folyó. Előttük a hegyek: a fölkelő nap első sugara egy magas csúcsra esett. S a hegy lábánál, a lejtőn, sötét egybemosódó erdő.
Az orkok üvöltöztek, civakodtak; a vita, úgy látszik, már-már a szakításig fajult az északiak és a vasudvardiak között. Néhányan délre, visszafelé mutogattak, néhányan keletre.
– Helyes! – mondta Uglúk. – Küldjétek csak ide őket, hozzám! Több gyilkolás nincs, de megmondtam; ha el akarjátok herdálni, amiért idejöttünk, ám tessék! Én majd megőrzöm. Mint máskor is, a munkát, azt végezze el a harcos uruk-hai. Ha féltek a csikósoktól, fussatok. Fussatok! Ott az erdő! – kiabálta. – Gyerünk! Az egyetlen reményetek! De gyorsan, mielőtt le találok csapni még néhány fejet, hogy a többi észre térjen!
Némi szitkozódás és toporgás után az északiak java része, száznál is több ork, nekilódult, és futásnak eredt, vadul iszkolt a folyóparton a hegyek irányába. A hobbitok ott maradtak a vasudvardiakkal: ezzel a nyolcvan főt ha kitevő, sötét és komor, termetes, füstös képű, ferde szemű orkokból álló, hatalmas íjakkal, kurta, széles pengéjű kardokkal fölfegyverzett bandával. Ott maradt néhány megtermett és merészebb északi ork is.
– Most aztán elbántunk Grisnákkal – mondta Uglúk; de néhányan még az ő követői közül is nyugtalanul tekingettek dél felé.
– Tudom – mondta Uglúk. – Ezek az átkozott csikóslegények szagot fogtak. De ebben te vagy a ludas, Snaga. Neked, meg a többi felderítőnek le kéne vágatni a fülét. De mi harcosok vagyunk. S majd jól belakunk lóhússal, vagy még annál is jobbal.
Ekkor vette észre Pippin, hogy a csapat egyik-másik tagja miért mutogat egyre kelet felé. Arrafelől most nyerítés hangzott, és megint ott volt Grisnák, s a háta mögött vagy két tucat magafajta hosszú karú, karikalábú ork. A pajzsukra festve vörös szem. Uglúk elébük lépett.
– Szóval visszajöttetek? – mondta. – Meggondoltátok magatokat? Mi?
– Visszajöttem, hogy ellenőrizzem, teljesítetted-e a parancsokat, s hogy biztonságban vannak-e a foglyok felelte Grisnák.
– Gyönyörű! – mondta Uglúk. – De a fáradságod fölösleges. Én, mint parancsnok, gondoskodom róla, hogy a parancsoknak eleget tegyenek. És mi másért fordultál még vissza? Mert hogy nagyon is sietve távoztál. Tán itt felejtettél valamit?
– Egy szamarat – mondta Grisnák. – De van vele néhány kemény fickó, akit kár lenne elveszíteni. És tudom, hogy te bajba viszed őket. Azért jöttem, hogy rajtuk segítsek.
– Pompás! – röhögött Uglúk. – De ha el nem fogott egyszerre a harci láz, a rossz utat választottad. A te utad Lugbúrzba vezet. Jönnek a lovasok. Mi lett a drágalátos nazgűloddal? Csak nem lőttek ki alóla újabb lovat? Látod, ha őt magát is magaddal hoztad volna, annak némi hasznát vennénk – ha felétek mást már nem tudnak kitalálni, csak ezeket a nazgűlokat.
- Nazgűl, nazgűl – mondta Grisnák reszketve, s végignyalta a szája szélét, mintha a szónak rossz íze lenne, s neki nem ízlenék. – Olyasmit veszel a szádra, ami a zavaros álmaidat messze meghaladja, Uglúk – mondta. – Nazgül! Még hogy mást nem tudnak kitalálni! Egyszer még nagyon megbánod, hogy ezt kiejtetted a szádon. Te majom! – acsargott ádázul. – Tudnod kéne, hogy ők a Nagy Szem szemgolyója. De szárnyas nazgűl még nincs, még nincs. Ő még nem engedi, hogy a Nagy Folyó innenső partján is mutatkozzon. Az még korai. Ők a háborút szolgálják – és más célokat is.
– Úgy látom, sokat tudsz – mondta Uglúk. – Többet, mint amennyi egészséges, azt hiszem. Még az is lehet, hogy ott, Lugbúrzban eltöprengenek: honnan és miért? De addig is, mint általában, a vasudvardi uruk-hai csak végezze el a mocskos munkát. Mit állsz ott és jár a pofád! Szedd össze azt a szemét népedet, aztán lódulj. A többi disznó már az erdő felé inal. Jó, ha utánuk mégy. A Nagy Folyóhoz elevenen úgysem jutsz vissza. Ki innét, a Lovasvégről! De rögtön! A sarkadban leszek.
A vasudvardiak megint fölkapták és a vállukra vetették Trufát és Pippint. A csapat elindult. Loholtak, órák hosszat, csak olykor-olykor álltak meg, hogy a hobbitokat másikuk vegye a vállára. Vagy azért, mert gyorsabbak voltak és keményebbek, vagy mert Grisnák forgatott valamit a fejében, a vasudvardiak utolérték, s részben lehagyták a mordori orkokat. Grisnák népe be volt kerítve. Hamarosan az elöl haladó északiakat is megközelítették. Egyre közelebb volt már az erdő.
Pippin kék-zöld volt, elgyötört, s a feje hozzádörgölődött az őt cipelő ork mocskos tarkójához, szőrös füléhez. A szeme előtt görnyedt hátak, szívós, vastag lábak, föl-le, föl-le, szakadatlanul, mintha húrból-szaruból lennének, csak verték a végenincs idő lidércnyomásos másodperceit.
Délután Uglúk csapata utolérte az északiakat. Azok már tántorogtak a napsütésben, még ha a téli nap fakón és hidegen sütött is: lehorgadt a fejük, lógott a nyelvük.
– Kukacok! – gúnyolódtak a vasudvardiak. – Megfőttetek. A csikósok utolérnek benneteket. Már jönnek! Grisnák kiáltása bizonyította, hogy ez több, mint tréfa. Mert valóban láthatóvá lettek a sebesen vágtató lovasok; még messze, de az orkokhoz egyre közelebb, úgy söpörtek végig a lapályon, mint az ár, azok felé, akik futóhomokon botorkálnak.
A vasudvardiak Pippin bámulatára megduplázták a sebességet, olyan szörnyű iramot vágtak ki, mintha a vége felé közelednék a verseny. Majd Pippin látta, hogy lemenőben a nap, lebukik a Ködhegység mögé; árnyék nyúlt végig a tájon. Mordor katonái fölkapták a fejüket, s ők is nekieredtek. Az erdő már a közelben sötétlett. Már elhagyták az első fákat. Mind meredekebbé vált a kaptató; de az orkok nem álltak meg. Uglúk is, Grisnák is ordított, s végső erőfeszítésre buzdította őket.
– Még sikerül nekik. Még megszöknek – gondolta Pippin. Elfordította valahogy a fejét, s a szeme sarkából hátrapillantott. Látta, hogy a lovasok kelet felöl vágtatva fölzárkóznak, s előrerúgtatnak a síkon. A lenyugvó nap bearanyozta a lándzsájukat, sisakjukat, s meg-megcsillant lobogó szőke hajukon. Bekerítették az ork csapatot, nem engedték szétszóródni, úgy hajszolták végig a folyóparton.
Kíváncsi lett volna, miféle népek ezek. Bár tanult volna, többet Völgyzugolyban, kívánta, s többet nézegette volna a földabroszt, meg más efféléket; de akkoriban az út terve, úgy látszott, hozzáértőbb kezekben van, mint az övé. Álmában sem jutott eszébe, hogy egyszer még elszakítják Gandalftól vagy Vándortól. Sőt, Frodótól is. Rohanról mindössze annyi emléke volt, hogy Gandalf lova, Keselyüstök, odavalósi. Ez pedig reménykeltően hangzott.
– De honnét fogják tudni, hogy mi nem orkok vagyunk? – gondolta. – Nem hinném, hogy errefelé valaha is hallottak hobbitokról. Gondolom, örülnöm kéne, hogy ha minden jól megy, ezeket a bestia orkokat most elpusztítják, de arról, hogy megmeneküljek, magamnak kell gndoskodnom. – Mert nagy volt a valószínűsége, hogy őt meg Trufát a foglyulejtőikkel együtt ölik meg, még mielőtt a rohirok rádöbbennek, hogy ők egyáltalán léteznek.
A lovasok némelyike íjász volt, s a vágtató ló hátáról lőtte ki ügyesen a nyilait. Fürgén rajtuk ütöttek, kilőtték a nyilaikat a le-lemaradozó orkokra, s ha azok közül több is elesett, sarkon fordultak, s lemaradtak, hogy az ellenség találomra kilőtt nyilai – mert az orkok megállni nem mertek – el ne érjék őket. Ez többször is megismétlődött, s egy ízben már a vasudvardiak közé is hullottak nyilak. Az egyik ork, épp Pippin előtt elesett, és nem is kelt fel többé.
Leszállt az este, anélkül, hogy a fehérbőrűek csatába bocsátkoztak volna. Már sok ork elesett, de még így is megmaradt vagy kétszáz. Alkonyatra az orkok kis dombocskához értek. Az erdő széle innét már nagyon közel volt, de tovább nem mehettek: a lovasok körülvették őket. Egy kis csoport fittyet hányt Uglúk tilalmára és továbbrohant az erdő felé: csak három tért vissza közülük.
– Nos, itt vagyunk – gúnyolódott Grisnák. – Szép kis vezetés! Remélem, a nagy Uglúk lesz a vezérünk legközelebb is!
– Tegyétek le a félszerzeteket! – rendelkezett Uglúk, Grisnákra ügyet sem vetve. – Te, Lugdús, végy magad mellé két másik harcost, és a foglyokra vigyázz. Megölni nem szabad őket, csak ha a mocsok fehérbőrűek áttörnek ide. Megértetted? Amíg élek, szükségem van rájuk. De fogd be a szájukat, és ne hagyd, hogy kiszabaduljanak. Kösd meg a lábukat is!
A parancsnak azt az utóbbi részét könyörtelenül végrehajtották. De Pippin azt vette észre, hogy most először, Trufa is ott van mellette. Az orkok éktelen lármát csaptak, üvöltöztek, csapkodták a fegyvereiket, s így a hobbitok suttogva szót válthattak végre.
– Nekem már majdnem mindegy – mondta Trufa. Alig élek. Ha szabadon lennék, se hiszem, hogy el tudnék kúszni.
- Lembas! – suttogta Pippin. – Lembas, nekem még van. És neked? Nem hiszem, hogy a kardunkon kívül bármit is elvettek volna tőlünk.
– Igen, van még a zsebemben – felelt Trufa –, de azt hiszem, teljesen elmorzsálódott. És különben sem tudom a számat a zsebembe dugni.
– Nem is kell. Én... – és itt egy vad rúgás figyelmeztette Píppint, hogy a zaj elült, s az őrök éberek.
Az éjszaka hideg volt és csendes. A dombocska körül, amelyen az orkok összeverődtek, mindenütt apró őrtüzek égtek, a sötétben aranyló vörösen, s mint a gyűrű zárultak körébük. Jó nyílvesszőnyi távolságra voltak, de a lovasok nem bukkantak fel a fényben, s így az orkok hiába lövöldözték el nyilaikat a tűzre, mígnem Uglúk meg nem tiltotta nekik. A lovasok hangot sem adtak. Később, amikor a ködből előbújt a hold, néha-néha láthatóvá vált egy-egy halvány alak, meg-megcsillant a derengő fényben, amint szakadatlan őrútját rótta.
– Megvárják, amíg kisüt a nap, hogy vesszenek meg! – morgott a hobbitok őreinek egyike. – Miért nem intézünk rohamot ellenük, s törünk ki innét együtt? Csak tudnám, hogy Uglúk mit akar.
– Majd megtudod – mordult rá Uglúk a hátuk mögül, odalépve. – Talán bizony azt hiszed, én nem gondolkodom, mi? Hogy vesznél meg. Te sem érsz többet, mint a többi szemét: a kukacok meg a lugbúrzi majmok. Semmi értelme megrohamozni őket. Egy kiáltás, és szétnyílnak, s a síkságon már egyenként vágnak le minket, vannak hozzá elegen, a mocskos csikóslegények.
Ezek a kukacok csak egy dolgot tudnak; mint a fúró úgy hatol a szemük a sötétbe, ahogy hallom. De a fehérbőrűek is jobban látnak éjjel, mint bármelyik ember; és ne feledkezzetek meg a lovaikról! Azok éjszaka még a szelet is látják, vagy legalábbis azt mondják róluk. De egyvalamit még ezek a derék fickók se tudnak! Hogy Mauhúr itt van az erdőben a legényeivel, s bármelyik pillanatban beállíthat.
Uglúk szava láthatólag elég volt, hogy a vasudvardiakat megnyugtassa; de a többi orknak már inába szállt a bátorsága, meg lázongott is. Az orkok is őröket állítottak, de azok egy része a földön heverészett, pihent a jóleső sötétben. Mert ami azt illeti, megint nagyon sötét volt; a hold, nyugaton, sűrű felhők közé rejtőzött, s Pippin alig látott el néhány arasznyira. Az őrtüzek fénye nem ért el a dombig. De a lovasok nem elégedtek meg annyival, hogy várják a hajnalt, s közben pihenni hagyják az ellenséget.
A domb keleti oldalán fölcsapó ordítozás azt bizonyította, hogy ott valami baj van. Úgy látszik, néhány rohani orvul a közelükbe lovagolt, lecsúszott a lováról, odakúszott a tábor szélére, leszúrt néhány orkot, s mire Uglúk rohanvást megérkezett, hogy a vakrémületnek elejét vegye, nyomtalanul elpárolgott.
Pippin és Trufa felült. Vasudvardi őreik ugyanis Uglúkkal tartottak. De ha a hobbitok netán arra gondoltak, hogy megszöknek, e reményük nyomban füstbe ment. Egy hosszú, szőrös kéz ragadta meg őket a nyakuknál fogva, és húzta egymás mellé. A homályban fölismerték, hogy az ott kettőjük között Grisnák busa feje és ronda pofája; az arcukon érezték undorító lélegzetét. Aztán tapogatni kezdte őket. Pippin megborzongott, ahogy a hideg, kemény ujjak végigfutottak a hátán.
– Nocsak, picikém – suttogta Grisnák. – Élvezitek ezt a kis pihenést? Vagy nem? A hely talán egy csöppet kellemetlen: kardok és korbácsok az egyik oldalt, csúf lándzsák a másik oldalt! A kicsik sose ártsák bele magukat a nagyok dolgába! – Ujjai tovább tapogatództak. Szeme, mint sápadtan izzó tűz.
A gondolat úgy hasított Pippin agyába, mintha egyenest az ellenség sürgető gondolatát kapta volna el: Grisnák tud a Gyűrűről! Azt keresi, miközben Uglúknak dolga van: nyilván magának szeretné megkaparintani. Hideg félelem költözött Pippin szívébe, ugyanakkor azon törte a fejét, miként vehetné hasznát Grisnák sóvárgó vágyának.
– Nem hiszem, hogy itt megtalálnád – suttogta. Nem olyan könnyű azt megtalálni.
- Megtalálni? – mondta Grisnák; ujja abbahagyta a tapogatást, és megragadta Pippin vállát. – Mit? Miről beszélsz, picikém?
Pippin egy pillanatra elnémult. Majd a sötétben egyszerre kiszaladt a hang a száján: Gollam, Gollam. Semmiről, drágaságom.
A hobbitok érezték, hogy Grisnák ujja összerándul, – Hohó! – sziszegte halkan. – Tehát erre gondolsz, mi? Hohó! Iggen-iggen veszélyes, picikém.
– Talán – mondta Trufa, mert megértette, mi jár Pippin agyában, és éberen figyelt. – Talán; s nem is csak miránk. Akkor is, te tudod legjobban, hogy neked mi éri meg. Kell vagy nem kell? És mit adnál érte?
– Hogy kell-e? Hogy kell-e? – mondta Grisnák, mintha zavarban lenne, de a keze remegett. – S hogy mit adnék érte? Mire gondolsz?
– Én arra – mondta Pippin, s gondosan megválogatta a szavait–, hogy semmi értelme a sötétben tapogatóznod. Mi sok időt és gondot megtakaríthatunk neked. De először vedd le a lábunkról a kötelet, mert addig nem csinálunk semmit és nem mondunk semmit.
– Drága kis kényes bolondjaim – szisszent rá Grisnák –, a kellő időben úgyis kiszednek belőletek mindent, amit tudtok, és elszednek tőletek mindent, amitek van; mindent! Majd azt kívánjátok, bár lenne több is, amit elmondhattok a Kihallgatónak, de mennyire, hogy azt; nemsokára! Mi nem szoktuk elsietni a kihallgatást. De mennyire, hogy nem! Mit gondoltok, miért tartottak életben titeket? Drága picikéim, nagyon kérlek, higgyetek nekem, ha azt mondom, hogy nem jószívűségből: ez nem tartozik Uglúk gyöngéi közé.
– Nem nehéz elhinnünk – mondta Trufa. – De még nem értetek haza a zsákmánnyal. S valahogy úgy érzem, történjék akármi, ezen az úton magad sem érsz haza. Ha megérkezünk Vasudvardba, nem a nagy Grisnák lesz az, aki a hasznot lefölözi. Szarumán magának tart meg mindent, amit csak talál. Ha magadnak is akarsz valamit, itt az ideje, hogy megegyezzünk.
Grisnák kezdett kijönni a sodrából. Szarumán neve, úgy látszik, különösen dühítette. Telt az idő, és a zűrzavar úgy-ahogy elült. Bármelyik pillanatban visszaérkezhetett Uglúk vagy valamelyik vasudvardi. – Itt van nálatok... valamelyikteknél? – röffent rájuk.
- Gollam, Gollam! – mondta Pippin.
– Oldd ki a lábunkon a kötelet! – mondta Trufa. Érezték, hogy az ork egész teste reszket. – Rohadjatok meg, mocsok kis férgek! – sziszegte. – Kioldani a lábatokon a kötelet? Minden inat kioldok a testetekben. Tán azt hiszitek, nem tudlak átkutatni csontig? Átkutatni! Reszkető ízekre szedlek. Nem szorulok én a lábatokra, hogy titeket elsuvasszalak innét – s mindenestül az enyimek legyetek!
Elkapta őket, váratlanul. Hosszú karja és válla félelrnetesen erős volt. Hóna alá fogta egyiküket is, másikukat is, s dühösen az oldalához szorította; mancsa a szájukra tapadt. Majd görnyedten előreszökkent. Szélsebesen, nesztelenül haladt, míg a dombocska széléhez nem értek. Ott kinézett egy rést az őrök között, s mint egy gonosz árnyék suhant az éjszakába, le a lejtőn, nyugat felé, a folyóhoz, oda, ahol az az erdöböl kilépett. Arra, a nagy tisztáson, egyetlen őrtűz égett.
Talán tíz lépést ha tett, megállt, óvatosan körülnézett, s fülét hegyezte. Se látni, se hallani nem lehetett semmit. Lassan továbbosont, szinte kétrét hajolva. Majd leguggolt, és hallgatózott. Fölállt, mint aki elszánta magát, hogy nekiered. Ekkor azonban egy lovas ember fekete alakja magasodott fölébe, jobb felöl. A ló felhorkant, és visszahőkölt. Az ember elkurjantotta magát.
Grisnák elvetette magát a földön, és maga alá húzta a hobbitokat, aztán kivonta a kardját. Nem kétséges, meg akarta ölni a foglyait, nehogy megszökjenek vagy kiszabadítsák őket; de erre már nem került sor. A kard halkan megcsendült, s ahogy a tőlük balra égő távoli tűz fénye ráesett, csillant egyet. A sötétből nyílvesszö süvített elő; vagy a célzás volt hajszálpontos, vagy a sors vezette, de épp Grisnák jobb kezét fúrta át. Elejtette a kardot, és fölsikoltott. Gyors patadobogás, és Grisnák még fel se pattant, hogy meneküljön, már a paták alatt volt, a testében meg lándzsa. Ocsmány, reszketeg kiáltást hallatott, majd elnyúlt, mozdulatlanul.
A hobbitok a földhöz lapultak, ahogy Grisnák otthagyta őket. Újabb lovas közeledett, vágtában, bajtársa segítségére. Hogy azért-e, mert a szeme kivételesen jó volt, vagy mert más érzék vezette, a ló megemelte a lábát, és könnyedén átszökkent fölöttük, lovasa nem vette észre őket, ahogy a tünde-köpeny alatt egy pillanatra döbbenten és ijedtükben mozdulatlanul lekuporodtak.
Trufa végül megmoccant, és odasúgta Pippinnek: Eddig rendben; de hogy ússzuk meg mi, hogy föl ne nyársaljanak?
Szinte azonnal megjött a válasz. Grisnák jajgatása fölriasztotta az orkokat. A dombon támadt üvöltözésből és sikongatásból ítélve a hobbitok sejtették, hogy fölfedezték az eltűnésüket, s Uglúk valószínűleg lecsapott még egynéhány fejet. Majd egyszerre ork-hangok feleltek az üvöltözésre jobb felől, az őrtüzek körén kívülről is, az erdő és a hegyek irányából. Nyilván megérkezett Mauhúr, és megrohamozta az ostromlókat. Patadobogást hallottak. A lovasok szűkre vonták a kört a dombocska körül, vállalták az ork-nyilak kockázatát, hogy a kitörést megelőzzék, s egy osztaguk ellovagolt, hogy az újonnan jöttekkel leszámoljon. Trufa és Pippin rádöbbent, hogy mozdulnia sem kell, máris kívül vap a körön: hogy közöttük és a szabadság közt semmi.
– Nos – mondta Trufa –, ha a lábunk, kezünk szabad lenne, most megléphetnénk. De nem érem el a bogot, és elharapni sem tudom.
– Ne is próbáld – mondta Pippin. – Már mondani akartam, hogy nekem sikerült kiszabadítanom a kezemet. Ez a hurok csak hamuka. De nem ártana, ha mindenekelőtt bekapnál egy darabka lembas-t.
Lehúzta a hurkot a csuklójáról, s kihalászott a zsebéből egy csomagot. Az ostya elmorzsálódott, de jó volt még a falevél-csomagolásban. Mindketten megettek vagy kéthárom darabot. A lembas visszaidézte a szép arcok emlékét, a nevetést, a távoli gyönyörű napok kiadós étkezéseit. Egy darabig elgondolkozva majszolgatták, ültek a sötétben, oda sem figyeltek a csatazajra, a kiáltozásokra. Pippin talált vissza előbb a jelenbe.
– Mennünk kell – mondta. – Egy pillanat! – Grisnák kardja, ott hevert a keze ügyében, de nehéz volt ahhoz, hogy hasznát vette volna, így hát előrekúszott, átkutatta a kobold ruháját, s egy éles kést húzott ki a hüvelyéből. Sietve elvágta a köteleiket.
– Ezzel hát meglennénk – mondta. – Ha egy kicsit fölmelegedtünk, talán már talpra tudunk állni, és menni fog a gyaloglás is. Most mindenesetre jobb lesz, ha kúszva indulunk el.
Kúsztak. A gyep mély volt és sűrű, s ez jól jött nekik, de ez akkor is lassú és fáradságos ügynek ígérkezett. Az őrtüzet messze elkerülték, s csak kicsinyenként araszoltak előre, amíg a folyóhoz nem értek, amelynek vize a fekete fák árnyékában csobogva mosta a meredek partot. Ott visszanéztek.
A zaj elült. Mauhúrt s a “legényeit“ nyilván megölték vagy elkergették. A lovasok visszatértek néma, baljós őrszolgálatukhoz. Ami már nem tart soká, hiszen az éjszaka a végére jár. Keleten, ahol tiszta volt az égbolt, az ég alja már szürkült.
– EI kell rejtőznünk – mondta Pippin –, ha nem akarjuk, hogy meglássanak. Csöppet sem vigasztal, ha a lovasok a halálunk után fölfedezik, hogy mi nem is vagyunk orkok. – Fölállt, s toporgott. – Ez a kötél úgy vágott, mint a drót; de kezd már a lábam fölmelegedni. Majd csak elbicegek valahogy. S te hogy vagy, Trufa?
Trufa fölállt. 
– Hát – mondta –, majdcsak sikerül nekem is. Ez a lembas életet önt az emberbe. S ez valahogy egészségesebb érzés, mint az ork-pálinka melege. Csak tudnám, miből készül. Bár lehet, hogy jobb nem tudni. Igyunk egy korty vizet, hogy még az ízét is kimossuk a szánkból.
– De ne itt. Itt meredek a part – mondta Pippin. Menjünk tovább.
Megfordultak, s lassan, ballagva elindultak a folyóparton. A hátuk mögött, keleten, már világosodott. Mentükben összevetették a megfigyeléseiket. Lévén hobbitok, olyan félvállról emlegették, ami azóta történt velük, hogy fogságba estek, hogy ha történetesen hallja valaki, szavaik alapján nem sejtheti, milyen kegyetlen szenvedéseket éltek át, milyen iszonyú veszélyben forogtak, s hogy reményüket vesztve mentek a kínhalál elébe; s nagyon jól tudják, most is édeskevés a reményük, hogy barátokra vagy biztonságra találjanak.
– Úgy látom, jól megálltad a helyed, Tuk uram mondta Trufa. – Kis híján egy egész fejezet jut majd rád Bilbó könyvében, no persze, ha alkalmam lesz rá, hogy beszámoljak rólad. Ez jó munka volt: kivált, hogy kitaláltad annak a szőrös csibésznek a szándékát, és ellene fordítottad. Csak tudnám, követi-e valaki a nyomunkat, és a csatot megtalálja-e valaki. Én az enyémet nagyon nem szeretném elveszíteni, de félek, hogy a tied egyszer s mindenkorra odavan.
– Azt hiszem, ugyancsak szedhetem a lábam, hogy utolérjelek. Igen, most Borbak öcsém jár elöl. De most jövök én: azt hiszem, fogalmad sincs, merre járunk, de én Völgyzugolyban hasznosabban töltöttem az időm, mint te. Hát az Entséd nyugati partján. Az ott előttünk a Ködhegység boldogabbik vége, és ez itt a Fangorn-erdő.
Alighogy ezt elmondta, már ott magasodott előttük az erdő sötét szegélye. Mintha az éjszaka a hatalmas fák álatt talált volna menedéket, s oda kúszott volna be a közeledő hajnal elől.
– Előre, Borbak uram! – mondta Pippin. – Vagy viszsza. Mert a Fangorntól mindenki óvott minket. S aki annyit tud, mint te, ezt csak nem felejtette el?
– Nem is – mondta Trufa. – Csak épp hogy még az erdőbe is jobban kívánkozom, mint vissza, a csata kellős közepébe.
Ő ment elöl, a vénséges vén fák roppant ágai alatt. Nagy, lengő zuzmószakáll lógott le róluk, s ingott, csapkodott a szélben. Onnan kandikáltak ki a hobbitok az erdő homályából, vissza a lejtőre, két bujkáló kicsi alak a félárnyékban, afféle gyerek-tündék az idő mélyéből, amint a Vadonból csodálkozva lesik Első Hajnalukat.
Messze távol, a Na.gy Folyó és a Barna Föld fölött, számtalan mérföldre tőlük, lángvörösen köszöntött be a hajnal. Harsányan felrivalló vadászkürtök köszöntötték.
A rohani lovasok egyszerre megelevenedtek. Kürtszóra kürtszó felelt.
Trufa és Pippin a hideg hajnali levegőben világosan hallotta a csatamének nyerítését, s az embercsapat váratlanul felhangzó énekszavát. A nap karéja, izzó tűzív, fölbukkant a föld szegélyén. Majd a lovasok eget verő ordítással indultak rohamra kelet felől; vértjükön, lándzsájukon vörösen csillant a nap. Az orkok üvöltöttek, s kilőtték valamennyi megmaradt nyílvesszőjüket. A hobbitok látták, hogy a lovasok némelyike elbukik; de a roham nem tört meg, fölért a dombra, átcsapott rajta, a lovasok odatúl megfordultak, s újabb rohamot indítottak visszafelé. Az életben maradt betolakodók java része megtört és futásnak eredt erre-arra; a lovasok egyenként kergették a halálba őket. De egy banda, mint a fekete ék, együtt maradt és elszántan tört az erdő felé. Föl a lejtőn, egyenest a leskelődő hobbitoknak. Mind közelebb-közelebb, már biztosnak látszott, hogy egérutat nyernek; három lovast is lekaszaboltak, aki megpróbálta útjukat állni.
– Túl soká leskelődtünk – mondta Trufa. – Ez Uglúk. Semmi kedvem viszontlátni. – A két hobbit sarkon fordult, s bemenekült az erdő homályos mélyére.
Így aztán nem voltak szemtanúi az utolsó összecsapásnak, mikor Uglúkot utolérték és sarokba szorították épp a Fangorn szegélyén. Ott vágta őt le utolsónak Éomer, Rohan harmadik seregvezére, aki leszállt a nyergéből és kard kard ellen vívott meg vele. S a széles réten a sas szemű lovasok fölhajtották valamennyi orkot, aki a gyűrűből megmenekült, s még volt ereje futni.
Majd, miután elesett bajtársaik fölé földhalmot emeltek, s dicsőségükre éneket mondtak, a lovasok roppant máglyát raktak, s szétszórták ellenségeik hamvait. Így ért véget az orkok betörése, s erről sem Mordorban, sem Vasudvardban nem kaptak semmi hírt; ám a máglya füstje égre szállt, és sok éber szem volt a tanúja.

4. fejezet

Szilszakáll 

Közben a hobbitok mind beljebb-beljebb hatoltak a Fangornba, a folyó mentén nyugatnak, a hegyoldalak felé, amilyen gyorsan csak hagyta a sötét és kusza erdő. Félelmük az orkoktól lassan elpárolgott, s a léptük is lassult. Furcsa, fojtogató érzés lett úrrá rajtuk, mintha a levegő gyér vagy kevés lett volna ahhoz, hogy lélegzetet vegyenek.
Trufa végül megállt. – Így nem tudunk továbbmenni – mondta. – Muszáj egy kis levegőt szívnom.
– Gyerünk, igyunk egyet – mondta Pippin. – Már kiszáradok. – Lemászott egy nagy fa vastag, vízbe lógó gyökerén, a víz fölé hajolt, s megmerítette a tenyerét. A víz tiszta volt és hideg, jó néhány korttyal megivott belőle. Trufa követte. A víz fölfrissítette őket, úgy érezték, a szívük is felvidult tőle; egy darabig elüldögéltek a parton, fájó talpukat, lábuk szárát bele-belelógatták a vízbe, s közben a néma, egymás mögött sorakozó fákat nézegették, amelyek körös-körül szürke félhomályba vesztek.
– Talán csak nem kavartatok meg még minket teljesen? – mondta Pippin, s nekidűlt egy vén fatörzsnek. – Ha mást nem, hát a víz folyását mindig követhetjük, akár Entséd a neve, akár más, s amerre jöttünk, ki is juthatunk innét.
– Ki, ha a lábunk bírja – mondta Trufa –, és ha lélegzethez jutunk.
– Hát, idebenn aztán minden homályos és fülledt hagyta rá Pippin. – Valahogy arra a régi szobára emlékeztet a Tukok egykori házában, odahaza Tukbányán, a Szmiálban; hatalmas üreg volt, ahol a bútorokat sose mozdították, és semmit nem változtattak nemzedékeken át. Azt mondják, az Öreg Tuk élt ott sok-sok éven át, s közben a szoba meg ő együtt vénült és kopott meg – de aztán se változtattak rajta semmit, hogy ő meghalt, száz évvel ezelőtt. Az Öreg Geronciusz az én ükapám volt: elég rég hát. De az semmi ahhoz képest, hogy ezt az erdőt milyen vénnek érzem. Nézd ezt a sok könnyező, kúszó zuzmószakállat, zuzmóbajuszt! És a legtöbb fa mintha félig tele lenne soha le nem hullt rongyos és száraz levelekkel. Micsoda összevisszaság! El nem tudom képzelni, milyen lehet itt a tavasz, ha ugyan van itt valami ilyesmi egyáltalán; hát még azt, hogy milyen a tavaszi nagytakarítás.
– De a nap azért néha-néha bekukucskál – mondta Trufa. – Ez egyáltalán nem olyan, amilyennek Bilbó a Bakacsinerdőt leírta. Az koromsötét és fekete, és mindenféle fekete jószág otthona. Ez csak homályos és olyan nagyon erdő. Még elképzelni is nehéz, hogy itt állatok élnének, vagy akár csak hosszabb ideig megmaradnának.
– Nem, és hobbitok sem – mondta Pippin. – És az a gondolat sincs ínyemre, hogy megpróbáljunk átvágni rajta. Ennivaló semmi, azt hiszem százmérföldnyire. Hogy állunk elemózsiával?
– Szűkösen – mondta Trufa. – Úgy futottunk el, hogy nem volt nálunk más, csak néhány maradék lembas, otthagytuk minden egyebünket. – Megnézték, mennyi tündeostyájuk maradt: talán ha öt napra szűkösen elegendő morzsa, ennyi volt az egész. – És se takaró, se pokróc mondta Trufa. – Mehetünk akármerre, éjszaka fázni fogunk.
– Hát, ideje már eldönteni, merre induljunk – mondta Pippin. – Már jócskán reggel lehet.
Ekkor vették észre a sárga fényt, amely távolabb bukkant fel az erdőben; mintha a napsugarak, mint megannyi dárda döfték volna át az erdő mennyezetét.
– Nicsak! – mondta Trufa. – Miközben mi a fák alatt jártunk, a nap talán előbújt a felhők mögül; vagy elég magasra hágott, hogy felülről kandikáljon be valamelyik lyukon. Nincs is messze – gyerünk, nézzük meg!
Messzebb volt, mint hitték. A talaj meredeken emelkedett, s egyre kövesebb lett. Ahogy továbbmentek, mindjobban kivilágosodott, s hamarosan egy sziklafal előtt találták magukat: hegyoldal lehetett, vagy egy távoli hegység itt kibújt hosszú nyúlványa. Fa nem nőtt rajta, sziklaszínére hullott a nap. A lábánál nőtt fák gallyai mereven, Mozdulatlanul nyújtózkodtak, mintha a meleget próbálnák elérni. Ahol az előbb még minden viharvert, szürke volt, most mélybarnák csillantak, s a fák szürkésbarna kérge simán fénylett, akár a bőr. A fák rügyei halovány zölden izottak: a kora tavasz vagy annak futó látomása vette körül őket.
A kőfalon valami lépcsőfélét találtak: talán a természet alkotta, az idő véste a kőbe, hisz nyers volt és egyenetlen. Magasan fenn, szinte az erdő fáinak csúcsával egyszinten, párkány húzódott a szirt oldalában, s egy szikla nyúlt fölébe, nem nőtt rajta semmi, csak a szélén valami csenevész fű és gyom, s egy csonka vén fa, amelynek már csak két ága volt meg; szinte olyan volt, mintha egy megrokkant vénember állna ott, s pislogott volna a reggeli napfénybe.
– Oda pedig fölmegyünk! – jelentette ki vidáman Pippin. – Jólesik majd egy lélegzetvételnyi levegő s egy pillantás a tájra.
Kézzel-lábbal felkapaszkodtak a sziklára. Ha a lépcsőt úgy vágták a kőbe, hát hosszabb lábnak szánták, mint s az övék. Olyan lelkesek voltak, hogy még azt sem vették észre, milyen döbbenetesen gyorsan gyógyulnak a fogságban szerzett sebeik, horzsolásaik, s milyen rohamosan tér vissza az életerejük. Felértek végre a párkány szélére, a vén fatörzs lábához; ott kihúzták magukat, megfordultak, hátukat nekivetették a kőnek, mély lélegzetet vettek, s elnéztek kelet felé. Látták, hogy jó három-négy mérföldet tettek meg a rengetegben; a fák koronájának színe meredeken lejtett alá a lapályra. Ott, közel az erdő széléhez, fekete füst kanyargott az égre, s foszlott, sodródott őfeléjük.
– Változik a szél – mondta Trufa. – Megint keletre fordul. Hideg van idefent.
– Az – mondta Pippin. – Félek, hogy ez csak múló csillogás, és megint elszürkül minden. De kár! Pedig napfényben még ez a bozontos vén erdő is milyen más! Szinte tetszik nekem.
– Szinte tetszik! Ez szép. Módfelett kedves vagy mondta egy idegen hang. – Forduljatok meg, hadd lássam az arcotokat. Ti szinte nem tetszetek nekem, de ne siessük el a dolgot. Gyerünk, megfordulni! – Egy-egy nagy, bütykös kéz nehezedett mindkettőjük vállára, s fordította meg szelíden, de ellenállhatatlanul; majd két irdatlan kar emelte magasra őket.
Döbbenetesen rendhagyó arcot láttak maguk előtt. Emberforma, vagy még inkább trollforma alakhoz tartozott, amely majdnem háromszor akkora volt, mint egy ember, zömök, busa fejű, nyaka szinte semmi. Hogy az a zöldesszürke fakéregszerű valami, amit viselt, ruha volt-e vagy a bőre, nehéz lett volna megmondani. Egy biztos: karja, a törzséhez közel, nem volt ráncos, hanem sima barna bőr borította. Hatalmas lábán hét-hét ujj. Álla táján hosszú ősz szakáll, bozontos, tövében a szála majdnem gallyvastagságú, a végén már finom és mohos. De a hobbitok pillanatnyilag alig láttak belőle mást, mint a szemét. Ez a mélyen ülő két szem nemcsak vizsgálgatta őket, lassan és komolyan, hanem a veséjükig látott. Barna volt és zölddel futtatott. Pippin utóbb is gyakran próbálkozott, hogy leírja, mi volt az első benyomása róla.
– Az ember úgy érezte, hogy mélységesen mély kút van mögötte, teli időtlen idők emlékeivel, s hosszú, lassú, kitartó gondolatokkal; de a bogarában a jelen szikrázott: mint ahogy a nap csillog egy roppant fa felső levelein, vagy egy mély tó vizének a fodrain. Nem tudom, de valahogy az az érzésem támadt, hogy ez a valami a földből nőtt ki, vagy hogy is mondjam? Alszik, vagy épp csak hogy létezik valahol a legeslegfelső levelek és a gyökerek hegye között, a föld mélye és a magas ég között, aztán egyszer csak életre kel, és ugyanazzal a ráérős gonddal vesz szemügyre, amivel a maga legbensőbb gondolatait firtatja időtlen idők óta.
- Hrumm, hrumm – morogta a hang, a mély, fatrombita-hang. – Igazán különös! Csak semmit sem elsietni, ez az én jelszavam. De ha történetesen előbb veszlek észre titeket, mint hogy a hangotokat hallom – mellesleg: tetszett a hangotok; kellemes hangocska; valamire emlékeztet, csak nem tudom, mire – egyszerűen eltaposlak titeket, mert afféle kicsi orkoknak nézlek, s csak utóbb veszem észre, hogy tévedtem. Furcsák vagytok, igazán furcsák. Gyökér legyek, ha nem nagyon furcsák!
Pippin, bár még mindig csodálkozott, már nem félt. E szemek előtt valami különös izgalmat érzett, de félelmet nem. 
– Ha szabad kérdeznem – mondta –, te ki vagy? És mi vagy?
Különös tekintet ült ki a vén szemekbe, valamiféle óvatosság, mintha egy mély kútra fedő került volna. Hrum, nohát – felelt a hang –, Ent vagyok, vagyis hát úgy szoktak hívni. Igen, Entnek. – Az Entnek – mondhatnám a ti nyelveteken. Más nyelven Fangorn a nevem, megint mások Szilszakállnak hívnak. A Szilszakáll az jó lesz.
– Az Ent? – kérdezte Trufa. – Az mit jelent? És te hogy hívod magad? Mi az igazi neved?
– Hohó! – felelt Szilszakáll. – Hohó! Még mit nem? Ne olyan sietve. Most én kérdezek. Ez itt az én földem. Ti kik vagytok, azt szeretném tudni. Nem tudlak hova tenni titeket. Úgy látszik, nem vagytok rajta azon a régi névsoron, amit fiatalkoromban megtanultam. De az már régesrég volt, s azóta lehet, hogy új névsort készítettek. Lássuk csak. Lássuk csak. Hogy is hangzott?

Tanuld e tant, Eleven Lényekét!
Négy nevet mondj, a szabad emberekét: 
A legrégebbiek a tünde-ivadékok;
Turkáló törpök, házuk homályos; 
Föld fia entek, kőszál-vének; 
Halandó ember, lovak ura:
Hm, hm, hm
Búvárló hód, szökkenő bak, 
Méh-vadász medve, küzdő kan; 
Kopó kajtat, nyúl fél s nyargal...
hm, hm
Sas az égben, ökör réten, 
Szarvas bika, bukó sólyom, 
Hószín hattyú, hideg kígyó. . .

Hm, hm; hm-hm, hogy is volt csak? Rum-tum-rum-tum, rumti-tum-tum. Hosszú névsor volt. De ti valahogy nem illetek bele sehol.
– Úgy látszik, mi minden régi névsorból és régi énekből kimaradtunk – mondta Trufa. – Pedig már régen megvagyunk. Mi, hobbitok.
- Miért ne írnánk hozzá egy új sort? – kérdezte Pippin.

Félszerzet hobbit, üreg lakója

Tedd a négy közé, közvetlenül az ember után, s már meg is van.
– Hm. Nem rossz, nem rossz – mondta Szilszakáll. Így már megteszi. Szóval, ti üregekben laktok? Mi? Ez jól hangzik, s nagyon helyénvalónak. És ki nevezett el benneteket hobbitoknak? Ez valahogy nem tündéül van. Pedig minden régi szót a tündék alkottak: ők kezdték az egészet.
– Senki. Mi magunkat neveztük el – mondta Pippin. 
– Hmm-hm. Nocsak. Ne olyan sietve. Szóval magatok hívják hobbitnak magatokat? De ezt nem volna szabad akárkinek megmondani. Hanem vigyáztok, még elveszítitek az igazi neveteket.
– Erre nem nagyon vigyázunk – mondta Trufa. Ami azt illeti, én Borbak vagyok, Borbak Trufiádok, bár majd mindenki Trufának szólít.
– Én meg Tuk vagyok, Tuk Peregrin. De általában Pippinnek hívnak, vagy csak egyszerűen Pipnek.
– Hm, azt látom, hogy hamari népek vagytok mondta Szilszakáll. – Megtisztel a bizalmatok; de nem szabad mindenkiben mindjárt megbízni. Tudjátok, az egyik ent ilyen, a másik ent olyan; meg aztán vannak entek, akik olyanok, mintha entek lennének, pedig, hogy úgy mondjam, nem is azok. Én majd Trufának és Pippinnek szólítalak, ha megengeditek. Szép név mind a kettő. Mert én aztán nem mondom meg nektek az igazi nevemet. Nem én, egyelőre a világért sem. – Különös, félig ravaszkás, félig nevetős tekintet csillant meg zölden a szemében. Egyrészt, mert az nagyon is soká tartana; az én nevem, ahogy telik az idő, egyre nyúlik, s én már régen élek, nagyon régen; így hát az én nevem olyan, mint az idők sora. Az igazi nevek az én nyelvemen, óentül, mindent elmondanak, ami a viselőjükkel történt. Szép nyelv, csak sokáig tart rajta kimondani valamit, így hát nem is mondunk úgy semmit, csak ha megéri az időt, hogy kimondjuk vagy meghallgassuk.
– De most – és a szeme igencsak csillogóvá és jelenkorivá lett, mintha csak összezsugorodott, majdnemhogy élessé vált volna – mi folyik a világban? Mit csináltok ti ott? Sok mindent látok és hallok (és szagolok és tapintok) erről a... erről a... a lalla-lalla-rumba-kamanda-lind-oróurúma. Bocsássatok meg, ez annak a névnek egy része, amit én adtam neki; nem tudom, hogy más nyelveken milyen szót használnak rá, tudjátok, arra, amin most vagyunk, ahol állok és kinézek a szép reggeleken. És gondolkozom a Napon, az erdőn túli füvön, a lovakon, a felhőkön, az egész kibomló világon. Mi folyik ott? Gandalf miben töri a fejét? És ezek a... borárum... – mély, dübörgő hangot adott, mint egy rosszul hangolt orgona... ezek az orkok meg az a kölyök Szarumán ott Vasudvardban? Én kedvelem a híreket. Mondjátok, csak ne túl sietősen.
– Rengeteg minden folyik ott – mondta Trufa –, s még ha igyekeznénk sietősen mondani, akkor is soká tartana, hogy mindent elmondjunk. De te azt mondod, hogy ne sietősen. Hát mondhatnék én neked valamit sietősen? Nem veszed sértésnek, ha megkérdezem, mit akarsz kezdeni velünk? S melyik oldalon állsz? És Gandalfot ismerted-e?
– Igen, igen, ismerem. Az egyetlen mágus, aki valóban szíveli a fákat – mondta Szilszakáll. – Ti ismeritek? 
– Igen – mondta szomorúan Pippin. – Jó barátunk volt, és a vezetőnk.
– Akkor felelhetek a többi kérdésedre is – mondta Szilszakáll. – Nem akarok kezdeni veletek semmit, ha ezt úgy értitek, hogy az engedélyetek nélkül tennék akármit. De az lehet, hogy majd együtt teszünk. Oldalakról meg nem tudok. Én a magam útját járom; de ti is velem tarthattok egy darabig. Ám mintha úgy emlegettétek volna Gandalf mestert, mint akinek a története már véget ért.
– Sajnos, úgy – mondta Pippin szomorúan. – A történet ugyan folytatódik, de Gandalf, sajnos, kimarad belőle. 
– Ugyan már! – mondta Szilszakáll. – Hmm-hmm. 
Elhallgatott, s hosszan nézte a hobbitokat. – Hmm-hmm, nem tudjátok, mit beszéltek. Ugyan-ugyan.
– Ha többet is kívánsz hallani róla – mondta Trufa –, nagyon szívesen elmondjuk neked. Lennél szíves talán letenni minket? Nem ülhetnénk le ide a napra, együtt, amíg elmondjuk? Bizonyára fáraszt, hogy a karodon tartasz.
– Fáraszt? Én nem vagyok fáradt. És sose fáradok el. És nem ülök le. Én... hm... nem vagyok éppen hajlékony. De oda... oda... igazán besüt a nap. Hagyjuk hát itt ezt a... hogy is hívjátok ti?
– Dombot? – próbálkozott Pippin. – Párkányt? Lépcsőfokot? – próbálkozott Trufa.
Szilszakáll elgondolkozva ismételgette a szavakat: Dombot. Igen, ez az. De elég elsietett szó olyasmire, ami azóta itt áll, hogy a világnak ez a része alakot öltött. Mindegy. Hagyjuk itt, és menjünk.
– Hova megyünk? – kérdezte Pippin.
– Az én otthonomba, vagyis hogy az egyik otthonomba – felelte Szilszakáll.
– Messze van?
– Nem tudom. Ti talán azt mondanátok. De nem mindegy?
– Mert tudod, mi elvesztettük mindenünket – mondta Trufa. – És ennünk is alig van valamit.
– Ó! Hm. Ezen ne fájjon a fejetek – mondta Szilszakáll. – Majd adok én nektek inni, amitől hosszú-hosszú ideig zöldek maradtok és nőni fogtok. És ha úgy határozunk, hogy elválunk egymástól, akkor ott teszlek le titeket a hazámon kívül, ahol nektek tetszik. Gyerünk!
A hobbitokat gyöngéden, de biztosan megtartva a két karja hajlatában, Szilszakáll fölemelte először az egyik, majd a másik hatalmas lábát, s odament a párkány szegélyéhez. A gyökérforma lábujjak megkapaszkodtak a kőben. Majd vigyázva és ünnepélyes lassúsággal lelépegetett a lépcsőn, egészen a Vadon padmalyáig.
Ott hosszú, kimért léptekkel elindult a fák közt, mind beljebb és beljebb az erdőben, mindig a folyóhoz tartva magát, egyre csak föl, föl, a hegyek irányában. A fák közül sok mintha aludt volna, vagy úgy nem vett tudomást róla, mint akárki másról, aki mellette elmegy; de egyik-másik megremegett, s az ágait fölébe tartotta, amint megjelent. S miközben mentek, Szilszakáll egyfolytában beszélt magában, dőltek belőle a hosszú, egybefolyó, zsongító hangok.
A hobbitok hallgattak egy darabig. Valahogy, bármilyen furcsa is, kényelemben és biztonságban érezték magukat, s rengeteg mindent kellett végiggondolniuk, megtudniuk. Végül Pippin volt az, aki meg mert szólalni.
– Bocsáss meg, Szilszakáll – mondta –, kérdezhetnék valamit? Miért óvott minket Celeborn az erdődtől? Azt mondta, ne kockáztassuk meg, hogy belegabalyodjunk.
– Hmm, aztmondta? – dörmögött Szilszakáll. – Én is azt mondtam volna, ha innét mentek oda. Ne kockáztassátok meg, hogy belegabalyodjatok Laurelidórianba! Valamikor ugyanis így hívták a tündék, de utóbb kurtább nevet adtak neki: most Lothlórien-nek hívják. Talán igazuk van: hogy elhal, s nem növekszik. Valamikor régesrégen az Éneklő Arany Völgye volt. Ma Álomvirág. Bizony ám! De akkor is fura egy hely, ahova nem merészkedhet be akárki. Meg vagyok lepve, hogy ti egyáltalán kikerülhettetek onnét: ez már sok-sok éve nem esett meg idegennel. Fura föld az. Mint ez is itt. Ide szomorkodni járnak a népek. Úgy ám, szomorkodni. Laurelindórinan lindelorendor malinornélion ornemalin – dúdolta magában. Azok ott, azt hiszem, kiesnek a világból – mondta. – Sem ez az ország itt, sem más, az Aranyerdőn kívül, nem ugyanaz már, mint volt Celeborn ifjúkorában. Mégis Taurelilómea-tumbalemorna Tumbaleteuréa Lóméanor, ahogy azt mondani szokták. Minden megváltozott, de van, ami itt-ott még igazi.
– Mire gondolsz? – kérdezte Pippin. – Mi az, ami igazi?
– A fák és az entek – mondta Szilszakáll. – Én magam sem értek meg mindent, ami történik, így hát megmagyarázni sem tudom. Némelyikünk még ma is igazi ent, s a magunk módján nagyon is eleven, mások meg egyre álmosabbak, szinte azt mondhatnám, egyre fábbak. A fák java része, persze, csak fa; de sok közülük félig fölébredt. Némelyikük meg teljesen fel, néhány pedig, hogy is mondjam, már egészen ent. És így megy ez folyton-folyvást.
S ha egy fával ez történik, azt veszed észre, hogy némelyikük belül rossz. Ennek a fájukhoz semmi köze: nem arra gondolok. Nos, ismertem én jó néhány jó öreg füzet lenn, az Entséd partján. Már egészen elkorhadtak, majdhogy darabokra nem hullottak, de halkak voltak és nyájas szavúak, mint a fiatal lomb. De van úgy, hogy némelyik fa ott a völgyekben, a hegyek lábánál látszólag makkegészséges, és mégis a velejéig korhadt. És ez mintha terjedne, mindenfelé. Ezen a földön régen is voltak veszélyes helyek. még mindig vannak nagyon fekete foltok.
– Mint északon az Öregerdő, nem? – kérdezte Trufa. – Úgy, úgy, olyasfélék, csak még sokkal rosszabbak. Nem kétlem, hogy az ott, messze északon még mindig a Nagy Sötétség homályának valami maradéka: s a rossz emlékek öröklődnek. De ezen a földön is vannak mélyedések, ahonnét sohasem száll föl a Homály, s a fák még nálam is vénebbek. Akkor is, megtesszük, amit tehetünk. Távol tartjuk az idegeneket és a kalandorokat: képezünk, tanítunk, sétálunk és gyomlálunk.
Mi vagyunk a fa-pásztorok, mi, régi entek. Mostanra már ugyancsak kevesen maradtunk. A juhok olyanokká válnak, mint a juhász, s a juhász, mint a juhai mondják; de lassan, s egyik sem hosszú életű a földön. A fáknál és az enteknél ez hamarabb megy, azok jobban hasonlítanak egymásra, s időtlen időket élnek meg együtt. Mert az entek inkább olyanok, mint a tündék; kevésbé érdekli őket önmaguk, mint az embereket, s szívesebben mélyednek el másban. Másrészt meg az entek inkább az emberre hasonlítanak, könnyebben változnak, mint a tündék, szinte azt mondhatnám, hamarabb öltik fel a külvilág színét. Vagy jobban, mint azok; mert állhatatosabbak, s mert mindig hosszabban töprengnek mindenen.
Az atyámfiai közül néhányan már egészen olyanok, a mint a fák, s valami nagy dolognak kell történnie, hogy fölébredjenek; s beszélni is csak suttogva tudnak. De a fák közül némelyiknek már hajlanak a tagjai, és sok már szólni is tud. Persze, ezt is a tündék kezdték, ők keltették fel és tanították meg beszélni a fákat, és tanulták meg maguk is a fa-nyelvet. Ők mindig is szerettek volna mindennel szóba elegyedni, ezek a régi tündék. De beköszöntött a Nagy Sötétség, s ők elvitorláztak a Tengeren, vagy völgyekbe menekültek és elrejtőztek, és énekeket szereztek a szép időkről, amelyek nem térnek már vissza soha többé. Soha.
Úgy, úgy, valamikor réges-régen egyetlen erdő volt innét egészen a Lún-hegyig, s ez nem volt más, csak az erdő Keleti Csücske.
Azok voltak ám a nagy idők! Amikor én még egész álló nap mentem és énekeltem, és semmi mást nem hallottam, csak a magam hangjának visszhangját a barlangos hegyoldalakról. Olyan volt minden erdő, mint a lothlórieni, csak éppen sűrűbb, erősebb, fiatalabb. És a levegő milyen illatos! Valamikor egy hetet is elmúlattam úgy, hogy csak lélegeztem.
Szilszakáll elhallgatott, ment öles léptekkel, de a lépte nesztelen volt. Majd megint dúdolgatni kezdett, s dünnyögő énekszóra váltott. A hobbitok lassan ráébredtek, hogy nekik énekel:

Tasarinan fűzes rétjein
jártam, s így telt a Tavasz. 
Ó! Tavasz, illatod-látványod 
Nantasarionban!
Azt mondtam: jól van.
És jártam Nyár idején 
Ossiriand szilfái alatt.
Ó! Nyár, fényed-zenéd 
Ossirban, a Hét Folyónál! 
Éreztem: nincs is jobb már. 
Neldoreth bükkerdőiben
az Ősz szele járt velem.
Ó! levelek aranya, pirosa, sóhaja ott 
Taur-naneldorban, Ősz! 
Vágyam se győz.
Dorthonion fennsíkjainak
fenyői között talált a Tél. 
Ó! szél s fehérség, tar ág-bog 
Orod-naThön roppant Tele!
Egekig szárnyalt szívem éneke. 
S most mind e vidék a víz alatt, 
S én járom Ambaronát, 
Tauremornát, Aldalómét, 
Földem járom Fangorn földjén, 
Hosszú gyökerek közt, 
Múlt évek, hullt évek 
vadon avarában 
Gázol a lábam 
Tauremornalóméban.

Befejezte, némán ment tovább, s az egész erdőben, ameddig el lehetett hallani, egyetlen hang nem sok, annyi sem hallatszott.
Fogyott a nap, s homály fonta körül a fákat. A hobbitok végül meredeken felszökő barna tájat pillantottak meg a homályban: a hegyek lábához értek, a magas Methadras zöld tövéhez. A hegy aljában a kölyök Entséd surrant el magasan fakadó forrása felől, s rohant elébük, kőről kőre szökve. A patak jobb partján hosszú, gyepes lejtő, most szürke a félhomályban. Fa rajta egy sem, fölötte nyílt ég; felhőpartok közt már tavakban sziporkázó csillagok.
Szilszakáll fölballagott a lejtőn, s lépte alig lassult. A hobbitok egyszerre széles hasadékot láttak maguk előtt. Két nagy fa állt előtte kétoldalt, mint eleven kapubálvány; de kapuszárny semmi, csak egybefonódott ágak, keresztül-kasul. Ahogy a vén ent közeledett, a fák fölemelték ágaikat, levelük rezgett és surrogott. S mert örökzöld fák voltak, leveleik sötétek, fényesek, most csillogtak a félhomályban. Mögöttük széles sík térség, mintha egy nagy csarnok alapját vágták volna a hegyoldalba. Háromfelől meredek fal kerítette, háromszoros embermagasságú, két oldala mellett kettős fasor, mint egy-egy folyosó, beljebb egyre magasabb.
A végében csupasz sziklafal, tövében sziklabolt alatt sekély barlangmélyedés, a csarnokban az egyetlen tető, a faágaktól eltekintve, amelyek a terem belső végén beárnyékolták a földet, s csak egy széles, nyitott ösvényt hagytak középen. Odafenn, a forrásokból kicsi patak fakadt, egyik mellékága csilingelve hullott le a csupasz falon, ezüst csöppekben, finom függönyként a boltíves medence elébe. Vizét egy másik medence gyűjtötte össze a fák alatt, s onnét a nyílt ösvény szegélyén folyt tovább, ki, hogy az Emséddel egyesülve megtegye az útját az erdőn keresztül.
– Hm. Itt vagyunk! – törte meg Szilszakáll a hosszú csendet. – Vagy hetvenezer entlépésre hoztalak el titeket, de hogy az a ti országotok mértékével mérve mennyi, nem tudom. Akárhogy is, közel vagyunk a Véghegység gyökeréhez. A hely neve, vagyis hogy annak egy része, a ti nyelveteken tán az lehetne, hogy Csörgecsarnok. Én kedvelem. Ma itt hálunk. – Letette őket a fűre a két folyosó közt, s ők utána mentek a nagy boltív felé. A hobbitok most vették észre, hogy alig hajlítja a térdét, mégis nagyokat lép. Először hatalmas lábujjai (igazán nagyok voltak, s milyen szélesek!) érik a földet, s csak aztán a lába többi része.
Szilszakáll egy pillanatra megállt a vízesés záporában, és mély lélegzetet vett; aztán felnevetett, és beljebb lépett. Állt ott egy nagy kőasztal, de szék egy sem. A barlang mélyén vaksötét volt. Szilszakáll fölemelt két nagy korsót, s az asztalra állította. Úgy látszott, színültig vannak vízzel; de ő föléjük tartotta a tenyerét, és mindkettő azon nyomban villódzni kezdett, az egyik arany, a másik élénkzöld fénnyel; s e két fény egymással elvegyülve úgy világította meg az üreget, mintha a nyári nap sütött volna át fiatal lombkoronán. A hobbitok hátranéztek, s azt vették észre, hogy a fák az udvaron szintén fölizzanak, először csak haloványan, majd egyre nagyobb fénnyel, míg végül már minden levelet fény szegett; némelyiket arany, némelyiket zöld, némelyiket bronzvörös fény, a fák törzse meg derengő kőből rakott megannyi oszlop.
– Nohát, most már beszélgethetünk megint – mondta Szilszakáll. – De gondolom, ti szomjasak vagytok. És talán fáradtak is. Igyatok! – Hátrament; látták, hogy az üreg mélyén több nehéz fedelű kőkorsó áll. Egyikről levette a fedelét, belemerített egy jókora kanalat, ezzel megtöltött három tálat, egy egészen nagyot s két kicsikét.
– Ez itt ent-ház – mondta –, így sajnos nincsenek benne székek. De felülhettek az asztalra is. – Fölkapta a hobbitokat, s ráültette a nagy kőlapra. Lábuk lógázott, úgy iszogattak, kortyonként.
Az ital hasonlatos volt a vízhez, s az íze mint mikor az Entséd vizéből oltották szomjukat a vadon határán, de valami különös illata, zamata volt, amire nem volt szavuk halványan bár, de arra az illatra emlékeztetett, amit a szél hoz éjszaka a távoli erdő felől. Az ital hatását először a lábukban érezték, majd sorra valamennyi végtagjukon felfrissültek tőle, s a lábuk hegyétől a hajuk száláig megteltek életerővel. Mi több, a hobbitok érezték, hogy valóban égnek áll a hajuk szála, hullámzik, göndörödik és nő. Ami Szilszakállt illeti, ő mindenekelőtt a lábát mártóztatta meg a sziklabolt alatti medencében, majd egy kortyintással, egyetlen hosszú, lassú kortyintással kiürítette a tálat. A hobbitok már-már azt hitték, sose hagyja abba.
Végül mégiscsak letette a tálat az asztalra. – Ó... ó... sóhajtott fel. – Hmm, most már könnyebben beszélgethetünk. Leülhettek a földre is, én meg majd leheverek, így nem száll a fejembe az ital, s nem alszom el tőle.
Az üreg jobb oldalán jókora dikó állt alacsony lábakon, talán ha három arasz magas, rajta vastagon széna és száraz páfrány. Szilszakáll lassan leereszkedett rá (derekát alig-alig meghajlítva), míg csak teljes hosszában végig nem nyúlt rajta, keze a feje alatt, s nézte a tetőt, ahol úgy játszott a fény, mint a napsütötte levelek közt. Trufa és Pippin letelepedett mellé egy nyaláb szénára.
– No, akkor mondjátok, csak ne nagyon sietve! – Mondta Szilszakáll.
A hobbitok nekikezdtek kalandjaik történetének, attó1 kezdve, hogy otthagyták Hobbitfalvát. Nemigen tartották magukat szigorú időrendhez, bele-belevágtak egymás szavába, Szilszakáll is gyakran megállította, aki éppen beszélt, s visszatért valami korábbi kérdésre, vagy előreugrott, s későbbi eseményekre kérdezett rá. Ők a Gyűrűről egy szót sem szóltak, és azt sem mondták el, miért indultak útnak, vagy hova készülődtek; Szilszakáll meg nem firtatta, többféle meggondolásból.
Mélységesen érdekelte minden: a Fekete Lovasok, Elrond, Völgyzugoly, az Öregerdő, Bombadil Toma, Mória bányái, Lothlórien és Galadriel. Újra meg újra elmondatta velük, hogy milyen a Megye és milyen a vidéke. S egyszer csak föltett valami furcsa kérdést: – És ott, hm, sose láttatok enteket?... Nem, nem is hogy enteket, inkább entasszonyokat?
– Entasszonyokat?- kérdezett vissza Pippin. – Azok olyasfélék, mint te?
– Igen, igen, hm, vagyis hogy nem – mondta elgondolkozva Szilszakáll. – Tulajdonképpen nem is tudom, milyenek. De biztos, hogy tetszenék nekik a ti országotok, csak azért kérdem.
Szilszakállt kiváltképp érdekelte, ami valami módon Gandalffal volt kapcsolatban; legjobban Szarumán viselt dolgai. A hobbitok sajnálták, hogy erről csak keveset tudnak; mindössze Samu homályos szavaiból, amikor elújságolta nekik, hogy mit mondott a Tanácsban Gandalf Szarumánról. De azt mindenesetre pontosan tudták, hogy Uglúk és csapata Vasudvardból jött, és Szarumánt mint a gazdáját emlegette.
– Hmm, hmm – mondta Szilszakáll, mikor a történet még egy utolsó kanyart vett, és elérkezett az orkok és a rohani lovasok csatájáig. – Hm, hm... Szép nagy batyu hír, az nem vitás. Nem mondtatok el mindent, de mennyire, hogy nem. Távolról sem. De nem kétlem, azért, mert Gandalf is így kívánta volna. Valami nagy dolog készül, azt látom, s hogy mi légyen, majd megtudom idejében, ha nem, hát utána. Eresszek gyökeret, ha ez nem fura dolog: kihajt ez a kicsi nép, amely nincs is rajta a régi névsoron, és lám, felbukkan a kilenc elfeledett Lovas és vadászik rájuk, aztán Gandalf elviszi őket egy ekkora útra, Galadriel befogadja őket Caras Galadhonba, az orkok vadonhosszat számolatlan mérföldeken át követik a nyomukat; ugyancsak nagy vihar kaphatta el őket. Remélem, megússzák!
– S magadról nem mondanál valamit? – kérdezte Trufa.
– Hm, hm. Engem nem zavarnak a nagy háborúk mondta Szilszakáll. – Azok főleg a tündéket és az embereket érintik. A háború mágusok dolga; azokat mindig izgatja a jövő. Nekem nincs ínyemre, hogy a jövőn törjem a fejem. Én senkinek az oldalán nem állok, mert az én oldalamon sem áll senki, ha ugyan értitek, mit mondok; senki sem szíveli úgy az erdöt, mint ahogy én, manapság már a tündék sem. A tündéket mégis jobban kedvelem, mint a többieket: végül is a tündék kúráltak ki minket a némaságból annak idején, s ez olyan ajándék, amiről nem lehet megfeledkezni, még ha az utunk el is vált azóta. S még van persze egy és más, aminek egyáltalán nem állok az oldalán; aminek kifejezetten ellene vagyok; például ezeknek a... burárum (megint csak mély hangon, undorodva mordult cgyet)... ezeknek az orkoknak, meg a gazdáiknak.
Valamikor még aggódtam, mikor a Homály a Bakacsinerdőre is rátelepedett, de amikor visszahúzódott Mordorba, egy időre megszűnt a gondom: Mordor messze van innét. De úgy látszik, a szél ezután már mindig Mordor felől fúj, s egyre közelebb az idő, mikor majd kiszárad minden erdő. Ezt a vihart semmiféle vén ent nem tudja föltartóztatni: vagy kibírja vagy kidől.
És most meg ez a Szarumán! Szarumán a szomszédom: őt nem vehetem semmibe. Muszáj lesz valamit kezdenem vele, azt hiszem. Az utóbbi időben gyakran gondolkodtam, hogy mit is kezdjek Szarumánnal.
– Ki az a Szarumán? – kérdezte Pippin. – Tudsz vala mit az életéről?
– Szarumán mágus – felelte Szilszakáll. – Ennél többet nem mondhatok. Nem ismerem a mágusok történetét. Azután bukkantak fel, hogy a Nagy Hajók átjöttek a Tengeren; hogy a hajókon érkeztek-e, nem tudom. Szarumán, azt hiszem, a legnagyobbak egyike közülük. Egy idő óta ti azt mondanátok, nagyon régen – fölhagyott a vándorlással, s azzal, hogy beleártsa magát a tündék s az emberek dolgába; Agrenostban, vagy ahogy a rohaniak nevezik, Vasudvardon telepedett le. Kezdetben mélyen hallgatott, de a híre egyre nőtt. Őt választották meg a Fehér Tanács fejének, azt beszélik; ám ebből nem sok jó derült ki. Kíváncsi lennék, nem folyamodott-e Szarumán már akkor is gonosz praktikákhoz? De a szomszédainak legalább nem okozott gondot. Valamikor régen még beszéltünk egymással. Volt idő, mikor örökké az erdőimet járta. Akkoriban még udvarias volt, mindig megkérdezte, megengedem-e (már persze, ha összetalálkoztunk); és figyelmesen végighallgatott. Sok mindent elmondtam neki, amit magától soha ki nem találhatott; de ezt sohasem viszonozta hasonlóval. Nem emlékszem, hogy egyszer is elmondott volna nekem valamit. És egyre inkább ilyen lett; a szeme – jól emlékszem – olyanná vált, mint kőfalon az ablak: a bezsaluzott ablak.
Azt hiszem, most már értem, hogy mindig is mire törekedett. Összeesküvést sző, hogy övé legyen a hatalom. Csupa fém és fogaskerék az agya; nem törődik vele, hogy ültessen is valamit, csak ha az épp a hasznára van. És most már világos, hogy sötét áruló. Ocsmány népekkel, orkokkal szűrte össze a levet. Brh, hmm! S ami még annál is rosszabb: művelt velük valamit; valami veszedelmes dolgot. Mert ezek a vasudvardiak inkább a gonosz emberekre hasonlítanak. A Nagy Sötétségböl támadt gonosz jószágoknak az a jellemzőjük, hogy nem bírják a napot; de Szarumán orkjai, ha gyűlölik is, elviselik. Kíváncsi lennék, mit művelt velük? Vajon emberek, akiket tönkretett, vagy az ork-vért embervérrel vegyítette? Ez, ha így van, sötét gonoszság!
Szilszakáll magában mormogott egy darabig, mintha valami földmélyi ent átkot mormolna.
– Már jó ideje töröm a fejemet, hogy mernek ezek az orkok csak úgy járkálni az erdeimen – mondta. – Utóbb döbbentem rá, hogy ebben Szarumán lehet a ludas, hogy annak idején kikémlelt minden utat, s kitudta a titkaimat. Ő, és ez az ocsmány nép most esze nélkül pusztít. Lenn a határon fákat döntögetnek – jó fákat. Némelyiket csak kivágják és otthagyják rothadni – ez afféle vásott ork csíny; de a java részüket felfűrészelik és elviszik, hogy Orthanc tüzeit táplálják. Mert manapság Vasudvard fölött – örökké füst terjeng.
Átok reá! Ezek a fák a barátaim voltak, nagy részüket még mag- és makk-korából ismerem; soknak közülük hangja volt, ami most örökre elhallgatott. S ahol valaha sarjú erdők énekeltek, most csupa tövis és tüskebokor a táj. Rest voltam, hagytam, hadd menjen minden a maga útján. De ennek véget kell vetni!
Szilszakáll egy rándulással fölállt a dikóról, s az asztalra csapott. A fény-edények megremegtek, s lángot lövelltek. Szilszakáll szemében zöld tűz lobbant, s szakálla úgy meredt előre, mint az ágseprű.
– Véget is vetek neki! – bömbölte. – És ti velem jösztök. Talán a segítségemre lehettek. Ezzel segíttek a barátaiatokon is; mert ha Szarumán még nem hódította meg Rohant és Gondort, most hátul is támad ellensége, nemcsak elöl. Együtt vezet az utunk – Vasudvardba!
– Veled tartunk! – mondta Trufa. – És megtesszük, ami tőlünk telik.
– Úgy van – helyeselt Pippin. – Szeretném a Fehér Kéz vesztét látni. Szeretnék ott lenni, még ha sok hasznomat nem is veszed: soha el nem felejtem Uglúkot és azt az utat Rohanon át.
– Helyes, helyes! – mondta Szilszakáll. – De elsiettem a szót. Pedig nem szabad semmit sem elsietni. Felhevültem. Most hűtőznöm kell és gondolkoznom; mert sokkal könnyebb azt kiabálni, hogy “Véget vetek neki!“, mint valójában véget vetni.
Kiballagott a boltív elé, s megállt a záporozó forrás alatt. Aztán nevetett és megrázta magát; valahány csöpp csillogó víz lehullott róla, az mind vörös és zöld szikrát vetett a földön. Majd visszatért, végigdűlt a dikón, és hall gatott.
Egy idő múlva a hobbitok hallották, hogy megint dörmög valamit az orra alatt. Mintha az ujjain számolt volna. – Fangorn, Finglas, Fladrif, úgy ám, úgy ám – sóhajtott fel. – Az a baj, hogy csak ilyen kevesen maradtunk – mondta, és a hobbitokhoz fordult. – Csak hárman a régi entek közül, akik már a Nagy Sötétség előtt az erdőt járták; én magam, Fangorn, meg Finglas és Flandrif – hogy a tünde-nevükön nevezzem őket; mert hívhatod őket Lombfürtnek meg Kéregirhának is, ha úgy jobban tetszik. És hármunk közül Lombfürtnek meg Kéregirhának nem sok hasznát vesszük. Lombfürt egyre szundikál, úgy is mondhatnám, már egészen fa; egész nyáron csak állong félálomban a térdéig érő fűben a réten. Már a haja is olyan, mint a lomb. Télen még csak fölébred néha; de utóbb már télen is álmos hozzá, hogy elinduljon. Kéregirha meg Vasudvard fölött élt, nyugatra, a hegyoldalban. Ott volt a legnagyobb felfordulás. Őt is megsebesítették az orkok, s a népéből, meg a fanyájából sokat megöltek és elpusztítottak. Ő meg fölköltözött a nyírek közé, akiket legjobban szeretett, s nem hajlandó lejönni onnét. De akkor is, azt hiszem, sikerül majd jó kis csapatot összeverbuválnom a fiatalok közül – ha meg tudom értetni velük, hogy baj van; ha föl tudom éleszteni őket: mi nem vagyunk komisz népség. Milyen kár, hogy ilyen kevesen vagyunk!
– Miért vagytok olyan kevesen, ha ilyen régen éltek ezen a földön? – kérdezte Pippin. – Olyan sokan haltak meg közületek?
– Ó, dehogy! – mondta Szilszakáll. – Magától, szinte azt mondhatnám, senki sem. Persze, van, akit elpusztít a hosszú szárazság; és még több, aki fává lesz. De sose is voltunk sokan, és nem szaporodtunk. Entingek nincsenek – azaz entgyerekek, ahogy ti mondanátok – már hosszúhosszú évek óta. Mert tudjátok, elvesztettük az entasszonyokat.
– Milyen szomorú! – mondta Pippin. – De hogy halhattak meg valamennyien?
– Nem haltak meg! – mondta Szilszakáll. – Azt nem mondtam, hogy meghaltak. Elvesztettük őket, azt mondtam. Elvesztettük, s most nem találjuk. – Nagyot sóhajtott. – Azt hittem, ezt minden nép tudja. Mert hogy a tündék és az emberek közt, a Bakacsinerdőtől Gondorig sok ének szólt arról, hogy az entek hogyan keresik az entasszonyokat. Az nem lehet, hogy ezeket mind elfelejtették volna.
– Nos, ezek az énekek, sajnos, nem jutottak el Nyugatra, a Megye hegyein át – mondta Trufa. – Nem mesélnél róluk többet is, vagy énekelnél róluk valamit?
– De, nagyon szívesen – mondta Szilszakáll. Szemme1 láthatólag örült a kérésnek. – De nem tudom úgy elmondani, ahogy kéne, csak kurtán; aztán majd be is kell fejeznünk a beszélgetést: holnap tanácsot hívunk össze, bőven lesz dolgunk, s talán mindjárt útnak is indulunk.
– Hát ez különös és szomorú történet – folytatta rövid szünet után. – Mikor a világ még fiatal volt, és az erdők tágasak és vadak, az entek meg az entasszonyok – akkor még entlányok voltak! – hogy milyen gyönyörű volt fiatalon Fimbrethil, a Szálsudár, a könnyűléptű! – együtt jártak és együtt laktak. De a szívük nem nőtt egyformán; az entek a szerelmükkel arrafelé fordultak, amivel a világban találkoztak, az entasszonyok meg mást ajándékoztak meg a gondolataikkal, az entek ugyanis a nagy fákat és vad erdőket, a meredek hegyoldalakat kedvelték; a hegyipatakok vizéből ittak, s olyan gyümölcsöt ettek, amit a fák hullattak elébük az ösvényeikre; tanultak a tündéktől és tudtak a fák nyelvén. De az entasszonyok szívükben a csenevészebb fákat dédelgették, és a napsütötte mezőket a hegyek lábánál; ők nem vetették meg a kökényt a bokron és a vadalmát, a cseresznye tavaszi virágját, s nyáron a zöld vízinövényeket meg az őszi erdő magtermő növényeit. Beszélni nem vágytak velük, azt viszont megkívánták, hogy azok meghallgassák őket, és engedelmeskedjenek. Az entasszonyok rájuk parancsoltak, hogy nőjenek a kívánságuk szerint, kedvükre való levelet és gyümölcsöt teremjenek; mert az entasszonyok rendre, bőségre és békességre vágytak (s ezen azt értették, hogy minden ott maradjon, ahol a rendelt helye van!). Így hát az entasszonyok kerteket telepítettek, hogy legyen hol lakniok. De mi entek csak kóboroltunk, s csak néha-néha tértünk be a kertjeikbe. S amikor a Nagy Sötétség leszállt Északra, az entasszonyok átkeltek a Nagy Folyón, új kerteket hoztak létre, új mezőket szántottak föl, s mi még ritkábban látogattuk meg őket. Mikor a Sötétség visszavonult, az entasszonyok kertjei gazdagon virágoztak, s mezőik bőven termették a gabonát. Az emberek közül jó néhányan eltanulták az entasszonyok művészetét, és igencsak tisztelték őket; de mi csak mese voltunk az ő szemükben, az erdő mélyének titka. Az entasszonyok kertjei mind elpusztultak, az emberek nyelvén most Barna Föld a nevük, de mi itt vagyunk.
– Emlékszem, valamikor réges-régen – Szauron és a Tengeri Emberek háborúja idején – elfogott a vágy, hogy Fimbrethilt viszontlássam. Nekem ő még akkor is gyönyörű volt, mikor utoljára láttam, ha a régi entlányra már nem is igen hasonlított, mert az entasszonyok meggörbültek és megbarnultak a kemény munkától; hajukat érett búzaszínre fakította a nap, arcuk olyan lett, mint a piros alma. De a szemük még mindig a mi népünk szeme volt. Átkeltünk mi is az Anduinon, az ő földjükre, de sivatagot találtunk a helyén; fölégetve, földúlva, mert átvonult rajta a háború. S nem voltak ott az entasszonyok sem. Sokáig szólongattuk, kerestük őket, s akivel csak találkoztunk, mindenkit megkérdeztünk, nem tudja-e, merre mentek. Néhányan azt mondták, sosem látták őket, mások meg, hogy nyugatra költöztek, mások, hogy északra, hogy keletre. De akárhova mentünk, nem találtuk őket. Nagyonnagyon bánatosak voltunk. De szólított a vadon. Hát viszszatértünk. És sok-sok éven át újra meg újra nekivágtunk megkeresni őket, messzi tájra, s szólongattuk őket gyönyörű nevükön. De telt az idő, s egyre ritkábban keltünk útra, s egyre közelebbre. Az entasszonyok most már csak az emlékeinkben élnek, s a szakállunk hosszúra nőtt és megőszült. A tündék sok éneket szereztek az entek aszszonykereséséről, s némelyiket mondják ember-nyelven is. De mi nem szereztünk róluk énekeket, mi megelégszünk azzal, hogy gyönyörű neveiket énekeljük, ha eszünkbe jutnak. Hisszük, hogy egyszer majd, ha eljön az ideje, találkozunk velük, s talán találunk olyan földet is, ahol újra együtt élünk és boldogok leszünk. De azt mondja a jóslat, hogy ez csak akkor lesz, ha ők is, mi is elvesztünk mindent, amink van. És lehet, hogy ez az idő már nincs is olyan messze. Mert ha Szauron annak idején elpusztította a kerteket, az ellenség ma valószínűleg az erdőket fogja kiszikkasztani.
Volt egyszer egy tünde-ének, amely erről szólt, vagy legalábbis én úgy értettem. Mindenütt énekelték, a Nagy Folyó mentén. Ez nem ent-ének, jól jegyezzétek meg: entül nagyon hosszú lenne! De mi így is betéve tudjuk, és el-eldúdoljuk, újra meg újra. Így hangzik:

ENT

Ha bükklevelecskét bont a Tavasz, 
s ágakban nedv kering;
Ha fény fut az erdei vadvizeken, 
s facsúcsot széllegyint; Ha jól kilépsz, s ízlelgeted
a csípős hegyi levegőtAkkor gyere! 
Hozzám visszagyere!
És mondd: Mily szép ez a föld!

ENTLÁNY
Ha a Tavasz öleli a kerteket, 
s ígér künn dús aratást; 
Ha a szemed örül, ahogy lát lebegő virágszirom-havazást;
Ha zápor s napfény zuhog, s frissít csipkefinom levegőt 
Én itt maradok, sehova se megyek, nekem ez szép itt, e föld!

ENT
Ha a Nyár a világon elhever, s aranyló délután
Egy álom végre kibontakozik a fák alvó sudarán; 
Ha völgyet-hegyet, zöld vadont
hűssel Nyugat szele tölt Ide gyere! Hozzám visszagyere!
S mondd: Itt legszebb a Föld!

ENTLÁNY

Ha a Nyár gyümölcsöt érlel, 
s színezi a sok bogyót; Ha kalászok aranylanak, 
s táncolnak a vig aratók; Ha méz csurran, alma pirosul, 
s Nyugat kedves szele költ Én heverek majd csak a honi Nap alatt, mert itt legszebb ez a Föld!

ENT
Ha a Tél jön, a vad tél, mely hegyet, völgyet, ligetet letarol;
Ha levelek hullnak, nappal Nap, éjjel csillag sehol;
Ha a szél gyilkos hidegen fúj, 
ha vernek afergetegek Kiáltok hozzád, meglellek, 
s megint nálad leszek!

ENTLÁNY
Ha a Tél jön, s vége a dalnak, 
és belekomorul ez a világ; 
Ha nincs több fény és munka sincs, s recseg sok száraz ág;
Kereslek majd, és rád lelek, összetalálkozunk 
És ólmos-esős ég alatt
együtt vezet utunk!

EGYÜTT
Nyugat felé vezető úton
eztán együtt megyünk, 
Míg találunk egy földet, ahol megpihenhet szívünk.

Szilszakáll befejezte az éneket. 
– Hát így szól. Persze, ez tünde-ének, játékos, pergő szavú és hamar elszáll. De akkor is igen szép. Az enteknek, persze, volna mit mondaniuk a maguk védelmében, csak lenne rá idejük! Most megyek, kiállok, és alszom egy kicsit! Ti hová álltok?
– Mi általában lefekszünk, ha aludni szeretnénk mondta Trufa.
– Jó lesz nekünk itt, ahol vagyunk.
– Még hogy lefeküsztök! – mondta Szilszakáll. – Persze, persze! Hmm-hmm. Megfeledkeztem magamról; az az ének visszavitt a régi időkbe; már-már azt hittem, entgyerekekkel beszélek. Úgy ám. Nos, feküdjetek csak le. Én majd kiállok az esőre. Jó éjt!
Trufa és Pippin felmászott az ágyra, és összekucorodott a puha, friss, illatos-meleg páfrányszénán. A fény kihunyt, a fák lassan elhalványultak; de látták, hogy a vén Szilszakáll ott áll a sziklabolt előtt, mozdulatlanul, s feje fölött tartja a kezét. Csillagok kandikáltak le az égről, s vetettek fényt a vízre, ami az ujjairól a fejére csordult, s mint száz meg száz ezüst csöpp, csöpögött le a lábáról elébe. A hobbitok hallgatták e csilingelő csöpörgést, s elnyomta őket az álom.
Hűvös napra ébredtek, a nagy udvar és az üreg padlója csillogott a fényben. Magasan fenn felhőfoszlányok vágtattak a kemény keleti szélben. Szilszakáll nem volt látható, de miközben Trufa és Pippin épp fürdött a medencében, a sziklabolt előtt, meghallották, hogy dúdolgatva, dalolva közeledik az ösvényen a fák közt.
– Hohó! Jó reggelt, Trufa, jó reggelt, Pippin! – dörrent rájuk, mikor meglátta őket. – Soká aludtatok. Én már sokszáz lépést megtettem ma. Most iszunk egyet, aztán elmegyünk az ent-tanácsba.
Kitöltött nekik két teli tállal egy kőkorsóból; most egy másik kőkorsóból. Az íze sem volt ugyanaz, mint az előző estinek: ez földibb volt és sűrűbb, valahogy táplálóbb; mondhatni, ételszerűbb. Miközben a hobbitok ittak, az ágy szélén ülve, s a tünde-ostya maradék morzsáit majszolgatták (nem mintha éhesek lettek volna, inkább mert úgy érezték, reggelire enni is illik valamit), Szilszakáll ott állt előttük, entül vagy tündéül, vagy valami más idegen nyelven dúdolgatott, s az eget nézte.
– Hol az az ent-tanács? – kockáztatott meg egy kérdést Pippin.
– Hohó, mi? Hogy az ent-tanács? – mondta Szilszakáll, és megfordult. – Az nem hely, az az entek gyűlése ami manapság ugyancsak ritka esemény. Sikerült jó néhányukkal megígértetnem, hogy eljön. Ott találkozunk, ahol máskor: a Mélyszurdokban, ember-nyelven. Az innét délre van. Ma délelőtt odaérünk.
Hamarosan útnak indultak. Szilszakáll a karján vitte a két hobbitot, akárcsak előző nap. Az udvar bejáratánál jobbra fordult, átlépte a patakot, s nagy léptekkel megindult dél felé a fákkal gyéren benőtt hosszú és szaggatott hegyoldal alján. A hobbitok fent nyíreket, berkenyéket láttak, s azokon is túl, följebb, sötét fenyveseket. Szilszakáll rövidesen elkanyarodott kissé a hegy lába alól, mélyen bevágott az erdőbe, ahol olyan magasak és olyan vastagok voltak a fák, hogy a hobbitok olyat még sosem láttak. Egy pillanatra, bár enyhén, most is ugyanaz a fullasztó érzés vett erőt rajtuk, mint amikor a Fangomba bemerészkedtek, de ez most hamar elmúlt. Szilszakáll nem beszélt. Csak dudorászott, mély hangon és elgondolkodva, de Trufa és Pippin nem tudta kivenni a szavait; valahogy így hangzottak: bumm bumm rumbumm, burar bummbumm dárar bummbumm dárar bumm, s így tovább, szakadatlanul változó dallamra és ütemben. Olykor-olykor mintha válasz jött volna rá, dünnyögős, reszketeg hang, szinte a földből, vagy az ágak közül, a fejük fölül, vagy lehet, hogy a fák törzseiből; de Szilszakáll nem állt meg, még a fejét sem fordította félre.
Jó ideje mentek már – Pippin megpróbálta kezdetben számolni az “ent-lépéseket“, de kudarcot vallott, háromezernél belezavarodott –, mikor Szilszakáll lassított a léptein. Majd hirtelen megállt, letette a hobbitokat, két tenyerét csőformán a szájához emelte, aztán belefújt – vagy belekiáltott? Mint mélyhangú kürt zendült fel a harsány hum-humm, s a hang mintha a fákról verődött volna viszsza. Pedig nem visszhang volt: innen is, onnan is, távolról, hasonló hum-hum-humm volt a válasz.
Szilszakáll most a vállára ültette fel Trufát és Pippint, s újból nekiindult, de olykor-olykor megállt és megismételte a hívójelet. Egyre közelebbről-közelebbről, harsányabban és harsányabban jött a válasz. Így érkeztek azokhoz a sötét örökzöld fákhoz, amelyek mintha áthatolhatatlan falat alkottak volna. Ilyen fát, mint ezek, a hobbitok még sohasem láttak: egyenest a gyökeréből ágazott szét, sűrű, fényes levelek borították, tüskétlen magyalhoz hasonlóan, az ágakról kemény tüskék meredeztek, azokon ültek a virágai s a nagy, fényes, olajzöld bimbók.
Elfordultak balra, e roppant sövény mentén, és Szilszakáll alig lépett néhányat, már ott is voltak a keskeny bejáratnál. Kitaposott ösvény vezetett át rajta, s bukott le hirtelen a hosszú, meredek hegyoldalon. A hobbitok látták, hogy egy mély szurdokba szállnak alá, mely egy helyt tányérformán kitágul, s fent a szegélyén örökzöld sövény keríti. Feneke sima volt, gyepes, fátlan, csak a legalján állt három gyönyörű nyúlánk ezüstnyár. A szurdokba még két másik ösvény vezetett: az egyik nyugatról, a másik kelet felől.
Néhány ent már előttük odaért. Többen meg épp most ereszkedtek alá az ösvényeken, néhányan Szilszakáll nyomában. Ahogy közelebb értek, a hobbitok megbámulták őket. Arra számítottak, hogy akikkel találkoznak, úgy hasonlítanak egymásra, mint egyik hobbit a másikhoz (legalábbis egy idegen szemében), így hát igencsak meglepődtek. Mert az entek úgy különböztek egymástól, mint a fák, némelyik mint egyazon fajta másként és máshol nőtt két példánya, némelyik mint az egyik fafajta a másikától, mint nyír a bükktől, tölgy a fenyőtől. Volt közöttük néhány öregebb ent, szakállas-göcsörtös, mint az ép, de vén fák (bár olyan vénet egyik sem mutatott, mint Szilszakáll), voltak szálas, erős, szabályos ágú, sima törzsű entek, mint az erdei fák életük derekán; de kölyök-ent, sarjú korú, egy sem akadt. Összesen vagy kéttucatnyian álldogáltak a szurdok alján, a gyepen, s még egyre jöttek.
Trufát és Pippint a sokféleségük döbbentette meg: a sokféle alak, szín, derékvastagság, magasság, a lábak, a karok különböző hossza, meg a lábujjak számának eltérése (háromtól kilencig). Néhányuk többé-kevésbé Szilszakállhoz hasonlított: bükkre vagy tölgyre. De voltak más fajták is. Némelyikük mint a vadgesztenye: barna bőrű, kurta lábú entek széttárt ujjú levélkezekkel. Némelyikük, mint a kőris: nyúlánk, szálegyenes szürke entek, kezük sok ujjú, lábuk hosszú; némelyikük mint a fenyő (ezek voltak a legmagasabbak), de volt nyír-, berkenye- és hársent is közöttük. Az entek mind körülállták Szilszakállt, egy csöppet meghajtották a fejüket, dünnyögtek valamit lassú, muzsikáló hangjukon, hosszan, elmélyülten nézték az idegeneket, s a hobbitok észrevették, hogy végül is mind egyfajta, s a szeme egyforma mindnek; ha nem is olyan öreg és mélyen ülő, mint Szilszakállé, de a tekintete valamennyinek töprengő, állhatatos, s a szemük bogarán a zőld pöttyök is ugyanolyanok.
Mikor együtt volt végre az egész társaság, megkezdődött a furcsa és érthetetlen beszélgetés. Lassú mormolással kezdték; először az egyik csatlakozott hozzá, majd a másik, mígnem már mind együtt kántáltak valami vontatott ritmusú, hosszú és hullámzó dallamot; mely hol elhalkult a kör egyik oldalán, hol teljesen elhallgatott, majd bömbölve csapott fel a másik oldalon. Bár a szavakat megkülőnböztetni sem tudták, nemhogy megérteni – Pippin a beszédüket ent-nyelvnek vélte –, kezdetben nagyon is jólesett hallaniuk; ám figyelmük lassan alábbhagyott. Egy idő múltán (bár a kántálás mit sem lassult) már azon törte a fejét, vajon túljutottak-e a “jó reggelt“-en, lévén az ent ugyancsak “ráérös“ nyelv; meg azon, hogy ha Szilszakáll névsort olvas, hány napig tart, míg valamennyi nevet kiénekli. Kíváncsi lennék, hogy hangzik entül az igen és a nem – gondolta. S ásított egy hatalmasat.
Szilszakáll nyomban észrevette. – Hmm-humm, Pippinem – mondta, s a többi ent is mind abbahagyta a kántálást. – Ti olyan sietősek vagytok, erről elfeledkeztem, különben is, fárasztó olyan beszédet hallani, amit nem értünk. Nyugodtan elmehettek. Megmondtam a neveteket az ent-~anácsnak, látnak titeket, tudomásul vették, hogy nem vagytok orkok, hogy a régi névsorba egy új nevet kell beiktatni. Tovább még nem jutottunk, de hát az enttanácsban lévén, ez is gyorsnak számít. Ha tetszik, a szurdokban sétálhattok egyet. Ott egy jó vizű forrás az északi oldalon, ha szeretnétek felüdülni; még van némi mondanivalónk, mielőtt a tanács valóban megkezdődnék. Majd jövök, s fölkereslek titeket, s elmondorn, hogy állnak a dolgok.
Ezzel letette a hobbitokat, s ők, mielőtt távoztak volna, mélyen meghajoltak. Ezen az entek, mormolásuk dallamából, s felcsillanó szemükből ítélve, feltehetőleg igen jól szórakoztak, de hamarosan visszatértek a maguk dolgára. Trufa és Pippin fölkapaszkodott a nyugati ösvényen, s kinézett a nagy sövény nyílásán. A szurdok csücske fölött hosszú, erdős hegyoldal emelkedett, s azon túl, a legtávolabbi fenyőborította hegygerinc fölött, fehéren, komoran, egy magas hegy csúcsa. Délre, bal kéz felé, ugyanazt az erdőt látták, amint belevész a szürke messzeségbe. S valahol messze-messze zöldes derengés; Trufa gyanította, hogy Rohan rétjei.
– Csak tudnám, Vasudvard merre van – mondta Pippin.
– Azt sem tudom pontosan, hogy mi hol vagyunk mondta Trufa –, de az a csúcs ott valószínűleg a Methadras, s amennyire emlékszem, Vasudvard gyűrűje valahol a hegység végében áll, egy mély bevágásban, vagy ahol a két völgy összetalálkozik. Ott, valahol, amögött a hegyvonulat mögött. Ott mintha füst vagy pára lebegne, a csúcstól balra, nem?
– Milyen az a Vasudvard? – kérdezte Pippin. – Vajon az entek egyáltalán tehetnek valamit ellene?
– Nem tudom – mondta Trufa. – Vasudvard valamiféle szikla vagy hegy-gyűrű, gondolom, belül meg sík tisztás lehet, s a közepében sziklacsúcs vagy sziklaszirt, amit Orthancnak hívnak. Azon áll Szarumán tornya. Van egy kapuja, sőt, talán több is, s azt hiszem, átfolyik rajta valami folyó; a hegyekből jön, aztán keresztülfolyik a Rohani Kapun. Nem hiszem, hogy Vasudvard olyan hely lenne, amivel az emberek képesek lennének megbirkózni. De valami fura érzésem van ezekkel az entekkel kapcsolatban valahogy nem hiszem, hogy olyan veszélytelenek és – igen – olyan murisak lennének, mint amilyennek látszanak. Így szemre lassúak, furák, türelmesek, majdnem szomorúak; s mégis azt hiszem, hogy meg tudnak dühödni. Márpedig akkor alighanem jobb nem szembekerülni velük.
– Úgy van – mondta Pippin. – Értem, mire gondolsz. A különbség akkora lehet, mint egy békésen heverésző vén tehén meg egy vadul támadó bika közt; s lehet, hogy ez nagyon hamar bekövetkezik. Kíváncsi lennék, föl tudja-e dühíteni őket Szilszakáll. Merthogy megpróbálja, az biztos. Igaz, nem szeretnek feldühödni. Szilszakáll tegnap dühbe gurult, aztán mindjárt le is hűtötte magát.
Visszafordultak. A tanácskozó entek hangja még mindig emelkedett-halkult. A nap már elég magasan járt, hogy beleshessen a sövény mögé; fénye megcsillant a nyírek csúcsán, s hideg, sárga fénnyel világította meg a szurdok északi partját. Szikrázó vizű kis forráson akadt meg a szemük. Végigmentek a tányér peremén, az örökzöldek tövében-lábuknak jólesett megint hűvös gyepet taposni, ráérősen –, aztán leereszkedtek a bugyogó vízhez. Ittak egy keveset, egy tiszta, hideg kortyot, s leültek egy mohos kőre, nézték a gyepre hulló napsugárfoltokat, a felhők elfutó árnyékát a szurdok alján. Az entek mormolása nem szűnt. Különösnek, elhagyatottnak érezték a helyet; a világtól, s mindattól, ami történt velük, távolinak. Elfogta őket a vágy társaik, kiváltképp Frodó és Samu meg Vándor arca, hangja után.
Az ent-hangok végre elhallgattak. Fölnéztek, s látták, hogy Szilszakáll feléjük tart, s az oldalán egy másik ent.
- Hmm-humm, itt vagyok megint – mondta Szilszakáll. – Kezditek már unni, türelmetlenek vagytok, mi? Nos, még nem szabad türelmetlenkednetek. Most értünk az első szakasz végére; de még sok mindent meg kell magyaráznom azoknak, akik messze laknak, Vasudvardtól távol, meg azoknak is, akikkel már nem tudtam beszélni a tanács előtt, s csak ezután fogjuk eldönteni, hogy mitévők legyünk. De a döntés az enteknél nem telik annyi időbe, mint a tények és a történtek elsorolása, amely alapján dönteniük kell. Hiába is tagadnám, még soká itt leszünk; valószínű, hogy napokig. Így hát gondoskodtam róla, hogy legyen társaságotok. Itt az otthona a szomszédságban; tünde-nevén Bregaladnak hívják. Azt mondja, ő máris határozott, nem kell ottmaradnia a tanácsban. Hmm-humm, ő már-már olyan ent, aki elsieti a dolgokat. Ti biztos, hogy jól meglesztek vele. Ég veletek! – Szilszakáll megfordult, és otthagyta őket.
Bregalad egy darabig csak állt és komolyan nézte a hobbitokat; ők visszanéztek rá, s várták, mikor adja a jelét, hogy “elsieti a dolgokat“. Magas volt, láthatólag a fiatalabb entek közül való; karján simán csillogott a bőr; ajka vörös volt, a haja szürkészöld. Úgy ingott, hajlongott, mint karcsú fa a szélben. Végre megszólalt, s hangja, bár zengő volt, magasabb és tisztább, mint Szilszakállé.
- Hmm-hmm, barátaim, sétáljunk egyet – mondta. Én Bregalad vagyok, azaz a ti nyelveteken Hamariberkenye. Ez persze, csak a csúfnevem. Akkor ragadt rám, amikor egy korosabb ent kérdezett valamit tőlem, s még ki sem ejtette a kérdést, én máris rámondtam, hogy igen. És inni is gyorsan iszom, mások még a szakállukat nedvesítik, én már megyek is tovább. Gyertek velem!
Két formás karja lenyúlt, s egy-egy hosszú ujjú kezét kínálta mindkét hobbitnak. Egész nap vele sétáltak az erdőben, énekeltek, nevetgéltek; mert Hamarinál könnyen állt a nevetés. Nevetett, ha kibújt a nap a felhő mögül, nevetett, ha patakhoz vagy csermelyhez értek, s vízzel locsolta le a lábát és a fejét; a fák suttogására és neszére is föl-fölnevetett. Ha berkenyefát látott, megállt előtte széttárt karral, énekelt, s közben hajladozott.
Estére érve elvitte őket ent-házába; nem volt más, mint egy pázsitra helyezett mohos kő egy zöld part lábánál. Körülötte berkenye nőtt, s víz is volt ott (mint minden ent-házban); forrás bugyogott a partoldalból. Mialatt az erdőre leszállt a homály, ők még beszélgettek egy darabig. Hallották, hogy a közelben, az ent-tanácsban, változatlanul szövik a szót; de a hangok most mintha mélyebbek lettek volna, gondterheltebbek, s hébe-hóba egy-egy magasra csapott, a többi meg teljesen elhallgatott. De Bregalad ott mellettük szelíden, szinte suttogva beszélt az ő nyelvükön; megtudták, hogy Kéregirha népéhez tartozik, s a földet, ahol élt, feldúlták. Ezt a hobbitok épp elégnek érezték, hogy megmagyarázza, legalábbis az orkok dolgában, a “hamariságát“.
– Nálunk, odahaza, berkenye nőtt – mondta Bregalad lágyan és szomorúan–, sok berkenyefa; még entingkoromban eresztettek gyökeret, sok-sok évvel ezelőtt, a föld békeidejében. A legvénebbet az entek még azért ültették el, hogy az entasszonyoknak örömet szerezzenek, de azok rájuk néztek, elmosolyodtak, s azt mondták, tudják ők, hol terem még ennél is fehérebb virág és ennél is dúsabb gyümölcs. Pedig nincs fa, amelyik az én szememben olyan szép lenne, mint a berkenye. És ezek a fák csak nőttek, nőttek, míg akkora árnyékot nem vetettek, mint egy-egy:zöld trónterem, s vörös bogyóik ősszel lehúzták az ágakat, gyönyörűség volt és csuda. Csapatostul jártak rájuk a madarak. Én szeretem a madarakat, még amikor fecsegnek, akkor is, és berkenye jutott is, maradt is elég. De a madarak később már nem voltak barátságosak, mohón tépdesték a fákat, a gyümölcsöt szétszórták, nem ették meg. Aztán jöttek az orkok fejszével, és kivágták a fáimat. Jöttem én is, és hosszú nevükön szólítottam őket, de meg sem rezzentek, nem hallották és nem válaszoltak; már holtan hevertek a földön.

Ó, Orofarné, ó, Lassemista, Carnimírié!
Ó, berkenye, hab tengere borított – szirmaidé!
Ó, berkenyém, hogy forrt a fény rajtad- 
a nyári napé! Kérged ragyogott, lombod lobogott, 
hangod hűs volt és lágy volt, 
És fejeden -fejedelmien! – arany koronád lángolt. 
Holt berkenye, hajad, íme, szürke és szikkatag; 
Koronád kihűlt, hangod elült, 
nem éleszt már soha nap Nagy nyári egeken 
Ó, Orofarné, ó, Lassemista, Carnimírié!

A hobbitok elaludtak Bregalad halk énekszavára, amely mintha sok nyelven siratta volna el szeretett fái halálát.
A másnapot szintén az ő társaságában töltötték, de most nem mentek el messze a “háztól“. Idejük nagy részében némán üldögéltek a part oltalmában; mert lehűlt a szél, megsűrűsödtek és megszürkültek a felhők, a nap alig sütött ki, de az entek távoli hangja a tanácsban csak hullámzott, hol harsány volt és erős, hol lassú és szomorú, néha meggyorsult, néha lelassult, s ünnepélyesen zengett, akár a gyászének. Eljött a második éjszaka is, de az entek csak tanácskoztak a vágtató felhők és a szeszélyes csillagok alatt.
Szeles, hideg napra virradt a harmadik hajnal. Napkeltekor az entek hangja felcsattant, s mindjárt el is hallgatott. A szél utóbb, még a délelőtt elállt, s a levegő megtelt várakozással. A hobbitok látták, hogy Bregalad feszülten fülel, bár számukra, az ent-tanyán, a part alatt, a tanács hangja haloványnak tetszett.
Eljött a délután, s nyugatra, a hegyek felé tartó nap hosszú, sárga sugarakat döfött át a felhők repedésein, szakadásain. Egyszerre valami nagy-nagy csöndre kapták fel a fejüket; az egész erdő feszülten és némán fülelt. Igen, az ent-hangok elhallgattak. Mit jelent ez? Bregalad álltó helyében feszesen kihúzta magát, s hátratekintett északnak, Mélyszurdok felé.
Majd nagy, zengő kiáltás csapott fel: rá-huum-rá! A fák megreszkettek s meghajlottak, mintha szélvihar csapott volna rájuk. Aztán megint csönd, aztán ünnepélyes dobszó, afféle indulózene, s a dobverők dübögése, pufogása mellett magas, erős hangok éneklik lelkesen

Jövünk, jövünk, dobszó a jelünk:
ta-runda, runda, runda rom!

Jöttek az entek: mind közelebb-közelebb, mind harsányabb-harsányabb volt az énekük

Jövünk, jövünk, dob s kürt velünk: ta-rúna, rúna, rúna rom!

Bregalad a karjára vette a hobbitokat, s kiballagott a házból.
Rövidesen megpillantották a közeledő menetet; az entek hatalmas, lengő léptekkel vonultak a lejtő felé. Elöl Szilszakáll, mögötte vagy öten, párosával, lépést tartva, s a tomporukon verve az ütemet. Ahogy közelebb értek, látni lehetett, hogy izzik, szikrázik a szemük.
- Hmm-humm. A léptünk végre, dörög az égre! – kiáltotta Szilszakáll, mikor megpillantotta Bregaladot és a hobbitokat. – Gyertek, csatlakozzatok ti is a tanácshoz. Indulunk! Föl, Vasudvardra!
– Föl, Vasudvardra! – kiáltotta a sokféle ent-hang. – Föl, Vasudvardra!

Vasudvardra föl! Kell oda pöröly, 
mert vas kapuk, kő kapuk védik. 
Vasudvard vár, csontcsupasz vár, 
mégsem nőhet az égig! 
Megyünk, megyünk, hadra kelünk, 
nagy várat kell ledöntenünk; 
Ajtót törünk, felperzselünk
ott mindent, véges-végig! 
A föld remeg, mert végzetet
hoz a lábunk, por utánunk: 
A dob pereg, a dob pereg, 
Vasudvard, hozzuk végzeted! 
Ó, jaj, neked! Ó, jaj neked!

Énekszóval vonultak dél felé.
Bregalad csillogó szemmel állt be a sorba Szilszakáll mellé. A vén ent átvette tőle a hobbitokat, visszaültette őket a vállára, s ők büszkén lovagoltak az éneklő csapat élén, dobogó szívvel, fölszegett fejjel. Bár számítottak rá, hogy előbb-utóbb történik valami, meglepte őket az entek változása. Ez olyan hirtelennek tetszett, mint amikor gyűlik-gyűlik a víz, majd egyszerre áttöri a gátat.
– Az entek végül is ugyancsak hamar határoztak, nem? – kérdezte Pippin félénken, mikor az énekszó egy időre elhallgatott, s csak a kezek és a lábak dobbantak egy ütemre.
– Hamar?! – kérdezte Szilszakáll. – Hmm! Igen, persze. Hamarabb, mint vártam. Ami azt illeti, ilyen dühösnek sok-sok éve nem láttam őket. Mi entek nem szeretünk dühöngeni, nem is vagyunk dühösek soha, csak ha azt látjuk, hogy a fáink és a magunk élete veszélyben forog. Ebben az erdőben ilyesmi nem is történt Szauron meg a Tengeri Emberek háborúja óta. Az orkok műve, ez az esztelen favágás – rárum! – ingerelt fel minket, amire még az is hitvány mentség, hogy rakni kell a tüzet; meg a szomszéd árulása, akinek épp hogy segítségünkre kellett volna lennie. Egy mágusnak több esze lehetne; egy mágusnak van esze. Nincs az a tünde-, ent, vagy embernyelvű szitokszó, ami ráillenék ekkora árulásra. Vesszen Szarumán!
– Igazán be tudjátok törni Vasudvard kapuját? – kérdezte Trufa.
- Hmm, hát, nos, be tudjuk törni! Ti nem is sejtitek, milyen erősek vagyunk. Talán hallottatok már a trollokról? Szörnyű erősek voltak. Pedig a trollok csak hitvány másolat, az Ellenség alkotta őket a Nagy Sötétség idején az entek, mint ahogy az orkokat a tündék megcsúfolására. Mi erősebbek vagyunk, mint a trollok. Minket a föld csontjából teremtettek. Mi fel tudjuk aprítani a követ, akár a fagyökerek, csak gyorsabban, sokkal gyorsabban, ha dühösek vagyunk. Ha nem vágnak ki, ha nem pusztítanak el tűzzel, széllel vagy varázslattal, szilánkokra hasogatjuk Vasudvardot és törmelékké tapossuk a falait.
– De Szarumán majd megpróbál megállítani titeket, nem?
- Hmm, igen, persze. Erről sem feledkeztem meg. Sőt, már régóta töröm rajta a fejemet. De, tudjátok, az entek nagy része fiatalabb, mint én, sok-sok évvel fiatalabb. Ők most dühösek, s mindnek csak egy jár az eszében szétzúzni Vasudvardot. De nemsokára ők is gondolkodni kezdenek, lehűlnek egy kicsit majd este, asztal mellett. Hogy mi milyen szomjasak leszünk! Ám most csak meneteljenek és énekeljenek! Hosszú út áll előttünk, ráérünk még gondolkodni. Ez olyasmi, amit egyszer már el kellett kezdeni.
Szilszakáll menetelt, együtt énekelt a többiekkel. De az éneke egy idő múlva mormolássá halkult, majd teljesen elhallgatott. Pippin látta, hogy vén homloka csupa ránc és göb. Végül fölnézett, s Pippin azt is látta, hogy szomorú a szeme. Szomorú, de nem boldogtalan. Valami fénylik benne, úgy, mintha a zöld láng a gondolatai mélyén egyre mélyebbre süllyedt volna.
– Persze, az nagyon valószínű, barátaim – mondta lassan –, nagyon valószínű, hogy a magunk vesztébe menetelünk; hogy ez az entek utolsó menete. De ha odahaza maradunk és nem teszünk semmit, előbb-utóbb akkor is elér a vesztünk. Ezek a gondolatok már régóta növekszenek bennünk: ezért indulunk harcba. Nem volt elsietett elhatározás. Nos, az entek utolsó menete legalább méltó lesz rá, hogy megénekeljék. Úgy ám – sóhajtott fel –, így talán még segítségére lehetünk más népeknek, mielőtt mi magunk elmúlnánk. Pedig szerettem volna megérni még, hogy lássam az entasszonyokról szóló dalt valóra válni. És nagyon szerettem volna viszontlátni Fimbrethilt. De az ének, barátaim, akár a fa, csak a maga idején terem gyümölcsöt; néha kiszárad idő előtt.
Az entek ugyancsak kiléptek. Egy hosszú lejtőn vonultak lefelé, déli irányban; majd megint egy kaptatóra értek, s azon a magas nyugati hegygerincre. Itt elmaradoztak az erdők, szétszórt nyíresek közt meneteltek, aztán a csupasz hegyoldalakon, amelyeken mindössze szikár fenyő nőtt. A nap a szemük előtt bukott le a fekete hegyhát mögé. Sötétedett.
Pippin hátranézett. Az entek száma megszaporodott – vagy mi más történhetett volna? Ott, ahol a homályos és kopár hegyhátnak kellett lennie, ahol az imént keltek át, most erdőt látott. De az erdő vonult! Lehetséges, hogy fölébredtek a Fangorn fái, s most hadba szállnak a hegyeken át? Csudálkozva dörgölte meg a szemét, mintha az álom vagy a homály tévesztette volna meg; de a nagy szürke alakok makacsul továbbvonultak. Az ágak közt szél támadt. Az entek már közel jártak a hegygerinchez, s most elhalt az ének. Lehullt az este, és csönd lett, nem hallatszott más, csak a remegő föld halk dobaja az ent-lábak alatt, s a surrogás, a szélfútta levelek suttogásához annyira hasonló. Végül fönn álltak a csúcson, s lenéztek a sötét mélyedésbe: a hegység végén a mély hasadékba: Nan Curunirba, Szarumán völgyébe.
– Vasudvardot éjszaka üli meg – mondta Szilszakáll.

5. fejezet 

A fehér lovas

– Még a csontom is átfázott – mondta Gimli, karját csapkodva, toporogva. Végre reggel volt. Hajnalban az útitársak úgy-ahogy megreggeliztek; most, hogy kivilágosodott, arra készültek, hogy újra átvizsgálják a csatateret a hobbitok esetleges nyomai után.
– És a vénemberről se feledkezzetek meg – mondta Gimli. – Vidámabb lennék, ha találnánk egy csizmanyomot is.
– És annak ugyan miért örülnél? – kérdezte Legolas. – Mert egy vén ember, akinek a lába nyomot hagy, nem több, mint aminek látszik – mondta a törp.
– Talán – hagyta rá a tünde –, de lehet, hogy itt még egy nehéz csizma sem hagyna nyomot; sűrű a gyep és rugalmas.
– Egy kósza ettől nem jön zavarba – mondta Gimli. – Egyetlen meghajlott fűszál elég Aragornnak, hogy olvasson belőle. De nem hiszem, hogy bármi nyomot lelne. Amit az éjjel láttunk, Szarumán gonosz szelleme volt. Ebben biztos vagyok, még így, fényes nappal is. Lehet, hogy a fák közül les minket most is.
– Megeshet – mondta Aragorn –, de én nem vagyok benne olyan biztos. A lovak járnak az eszemben. Te azt mondtad az éjjel, Gimli, hogy ő ijesztette el innét a lovakat. Én nem hiszem. Hallottad a nyerítésüket, Legolas? És úgy érezted, félnek?
– Nem – mondta Legolas. – Jól hallottam. Ha nincs a sötétség és a magunk ijedelme, azt mondtam volna, váratlan, nagy öröm érte őket. A lovak akkor beszélnek így, ha rég látott vagy hiányolt jó baráttal találkoznak.
– Erre gondoltam én is – mondta Aragorn –, de amíg vissza nem térnek, nem tudom a rejtvényt megfejteni. Gyerünk! Egyre világosodik. Először nézzünk körül, s csak aztán találgassunk. S kezdjük itt, a táborhelyünk közelében, vizsgáljunk meg körös-körül mindent, s úgy menjünk tovább felfelé, az erdő irányába. A mi dolgunk az, hogy a hobbitokat megtaláljuk, akárkinek tartjuk is éjjeli látogatónkat. Ha valami véletlen folytán sikerült megszökniük, bizonyára az erdőben bújtak meg, különben észrevették volna őket. Ha innét az erdő széléig nem találunk semmit, még egyszer, utoljára, át kell kutatnunk a csatateret is, meg a hamvakat. De ott nem remélhetünk sokat: a rohani lovasok jól végezték a dolgukat.
A három útitárs egy darabig a földön csúszkált és kutakodott. A fa szomorúan hajolt fölébük, száraz levelei bénán csüngtek alá, s zörögtek a csípős keleti szélben. Aragorn lassan haladt. A folyó keleti partján levő őrtűz hamvánál tartott, onnét a dombocska irányában folytatta a kutatást, ahol a csata folyt. Egyszerre megtorpant, s kis híján a földig hajolt. Odahívta a többieket is. Azok jöttek is, futva.
– Végre valami új! – mondta Aragorn. Törött levelet emelt fel a földről, nagy, sápadtarany, de most már fonynyadó és barnuló levelet. – Ez itt lórieni mallornlevél, rajta morzsák, s a földön, körülötte is morzsák. S nicsak! Ezek itt elvágott kötéldarabok!
– És itt a kés, amivel elvágták! – mondta Gimli. Lehajolt, s a zsombék közül, amelyet valami nehéz láb tapodott, kiemelt egy rövid, fűrészes pengéjű kést. A tok, amiből kihúzták, ott hevert mellette. – Ez ork-fegyver mondta, s finnyásan, undorodva magasra emelte, hogy megmutassa faragott markolatát: bandzsa, biggyedt szájú fejet ábrázolt.
– Nos, ez a legfogósabb rejtvény, amivel eddig találkoztunk! – kiáltott fel Legolas. – Egy megkötözött fogoly megszökik az orkoktól is, az őket körülvevő lovasok elől is. Aztán megáll, mindenki szeme láttára, s egy ork-késsel elvágja a kötelet, amivel megkötözték. De hogyan és miért? Hiszen ha a lába volt megkötve, hogy jött el idáig, ha a keze, hogy használta a kést? Ha meg egyik sem, miért kellett a kötelet elvágnia? S örömében, hogy olyan ügyes, vidáman megevett egy darab útikenyeret? Ez utóbbi önmagában is hobbitra vall, nemcsak a mallornlevél. Azután, gondolom, a karjából szárnyat varázsolt, és dalolva beröppent az erdőbe. Ott már könnyű lesz megtalálni mindössze szárnyat kell növesztenünk!
– Hát varázslat aztán akad itt – mondta Gimli. – Mi dolga volt erre a vénembernek? És mit szólsz, Aragorn, Legolas megfejtéséhez? Hozzá tudsz tenni valamit?
– Talán – mondta mosolyogva Aragorn. – Van itt néhány más nyom is, amit ti nem vettetek figyelembe. Azzal egyetértek, hogy a fogoly az hobbit, s hogy a keze vagy a lába már szabad volt, mielőtt idekerült. Valószínűleg a keze, mert így könnyebb a rejtvényt megfejteni, már csak azért is, mert ha a nyomokat jól értelmezem, ide egy ork cipelte. Pár lépéssel odébb vér folyt a földre, ork-vér. S körős-körül mély patanyomok, s annak a jelei, hogy valami nehéz holmit vonszoltak el innét. Az orkot a lovasok ölték meg, s a holttestét utóbb máglyára vetették. De a hobbitot nem vették észre; nem volt “szeme láttára“ senkinek, mert egyrészt éjszaka volt, másrészt, mert tünde-köpenybe burkolózott. Fáradt volt és éhes, nem csoda hát, hogy amint a köteléket a halott ellenségtől elvett késsel elvágta, pihent és evett egy kicsit, majd odébb kúszott. Jó tudni, hogy volt még a zsebében egy kis lembas, még ha egyébként minden göncét hátrahagyva futott is el: ami lehet, hogy szintén hobbitra vall. Azt mondom, ő, de azt remélem, és azt gyanítom, hogy Pippin és Trufa együtt. Ám semmi sincs, ami ezt egyértelműen bizonyítaná.
– És mit gondolsz, hogy sikerülhetett barátaink bármelyikének szabaddá tennie a kezét? – kérdezte Gimli.
– Fogalmam sincs – mondta Aragorn. – És arról sem, hogy az az ork miért cipelte ide. Nem azért, hogy segítsen megszöknie, az biztos. Mindegy: kezdem már érteni, ami kezdettől fogva rejtély volt számomra: hogy azok az orkok, azután, hogy Boromir elesett, miért elégedtek meg Trufa és Pippin foglyul ejtésével. Nem is próbáltak minket megkeresni, a tábort sem támadták meg; ehelyett lélekszakadva elindultak Vasudvardba. Vajon azt hitték, hogy a Gyűrűhordozót és hűséges bajtársát ejtették fogságba? Nem hiszem. Gazdáik bizonyára nem mertek nekik ilyen nyílt parancsot adni, még ha sok mindenről tudomásuk volt is; a Gyűrűről nem beszéltek előttük nyíltan; az orkok megbízhatatlan szolgák. Inkább azt hiszem, arra kaptak parancsot, hogy fogjanak hobbitokat, élve, bármi áron. És ez itt kísérlet volt, hogy a kincset érö foglyokat elsuvasszák innét, még a csata előtt. Lehet, hogy áruló szándékkal: az ilyen népek között ez nagyon valószínű; valami nagy termetű, merész ork maga próbált a zsákmánnyal meglépni, a saját szakállára. Nos, ez az én magyarázatom. Talán mást is lehet találni rá. De egyvalami biztos: barátaink közül legalább egynek sikerült megszöknie. Most meg kell keresnünk, segítséget kell nyújtanunk neki, aztán mehetünk Rohanba. Nem szabad, hogy a Fangorn visszarettentsen, hisz akit keresünk, a szükség kergette e sötét helyre.
– Nem tudom, mi rettent jobban: a Fangorn vagy az a gondolat, hogy gyalog kell megjárnom azt a hosszú utat Rohanon keresztül – mondta Gimli.
Aragorn hamarosan újabb nyomokat talált. Egy helyt, közel az Entséd partjához, lábnyomokra lelt: hobbit lábnyomokra, de ahhoz halványak voltak, hogy sokra ment volna velük. A föld itt csupasz volt és száraz, nem árult el sokat.
– Egy hobbit itt megállt és hátranézett; majd bement az erdőbe – mondta Aragorn.
– Akkor nekünk is be kell mennünk – mondta Gimli. – De nekem valahogy nem tetszik ez a Fangorn; és óva intettek tőle. Bár vezetne ez a hajsza másfelé.
– Én nem hiszem, hogy az erdő rossz szándékú lenne, akármit mesélnek róla – mondta Legolas. Megállt az erdő szélén, előrehajolt, mintha fülelne valamire, s belebámult a fák homályába. – Nem; nem gonosz, vagy ha akad itt, ami gonosz, az messze van innét. Sötét helyeken, ahol a fák szíve fekete, a leghalkabb visszhangot is meghallom. A közelünkben semmi rossz szándék; csak éberség és harag.
– Nos, az erdőnek semmi oka rá, hogy rám haragudjon – mondta Gimli. – Én nem ártottam neki.
– Úgy van – mondta Legolas. – De volt, aki ártott. Valami épp történik az erdőben, vagy történni fog. Nem érzitek a feszültséget? A lélegzetem elakad tőle.
– Érzem, hogy fojtó a levegő – mondta a törp. – Ez itt világosabb, mint a Bakacsinerdő, de dohos és elnyűtt.
– Öreg, nagyon öreg – mondta Legolas. – Olyan öreg, hogy szinte még én is fiatalnak érzem magam, márpedig ezt nem éreztem azóta, hogy veletek, gyerkőcökkel utazom. Öreg, és teli van emlékekkel. Ha békés időkben jöhetnék el ide, itt nagyon boldog lennék.
– Azt elhiszem! – horkant fel Gimli. – Te végül is erdőtünde vagy, bár a tündék, akármilyen fajtából valók, fura népek. De akkor is jólesik, amit mondasz. Ahova te mégy, oda megyek én is. Azért csak tartsd készen az íjadat, én is rajta tartom a kezemet a fejsze nyelén. Nem azért, hogy a fákra emeljem-tette hozzá sietve, s fölnézett a fára, amely alatt álltak. – Nincs kedvem azzal a vénemberrel váratlanul találkozni, úgy, hogy akármit mond is, ne legyen a kezem ügyében egy találó válasz. Csak azért. Gyerünk.
A három bajtárs bevágott a Fangorn erdejébe. Legolas és Gimli a nyomolvasás feladatát ráhagyta Aragornra. De ő se sokat látott. Az erdő alja száraz volt, s a nyomokat elfödte a szélfújta avar: de sejtette, hogy a szökevények megálltak valahol a víz partján, s ezért vissza-visszatért a folyóhoz. Így bukkant rá arra a helyre, ahol Trufa és Pippin ivott, s a lábát áztatta. Itt világosan kiderült: két hobbit lába nyomát látják; az egyiké valamivel kisebb.
– Ez jó hír – mondta Aragorn. – De a nyom már kétnapos. És úgy látszik, a hobbitok itt elkanyarodtak a folyóparttól.
– Akkor most mit csináljunk? – kérdezte Gimli. Nem tudjuk végigkövetni őket a Fangorn irdatlan erdején. Alig van élelmünk. Ha egyhamar rájuk nem találunk, nemigen lehetünk a hasznukra, azon kívül, hogy odaülünk melléjük, s merő barátságból együtt halunk éhen velük.
– Ha ez minden, amit meg tudunk tenni, akkor is meg kell tennünk – mondta Aragorn. – Gyerünk hát.
Nagy sokára odaértek Szilszakáll dombjának meredek oldalához, fölnéztek a sziklafalra, s a párkányhoz vezető durva lépcsőfokokra. A rohanó felhők közt átsütött a nap; az erdő így nem mutatott olyan szürkét és sivárat.
– Gyerünk fel és nézzünk körül – mondta Legolas. Én még mindig majd megfulladok. Szeretnék egy kis szabad levegőt szívni.
Fölmásztak. Aragorn ment leghátul, igen lassan; a lépcsőfokokat s a párkányt vizsgálgatta.
– Majdnem biztos, hogy a hobbitok is jártak itt fenn – mondta. – De vannak itt más nyomok is, nagyon különös nyomok, amelyeket nem értek. Kíváncsi vagyok, látunk-e innen fentről valamit, ami támpontul szolgálhatna, hogy merre mentek?
Fönt megálltak, körülnéztek, de semmit sem láttak, ami hasznukra lett volna. A párkány délre és keletre nézett, de a kilátás csak keletre volt szabad. Látták a lombokat, amint tömött sorban lejtenek le a lapályra, ahonnét jöttek.
– Jókora kerülőt tettünk – mondta Legolas. – Ha a Nagy Folyót második vagy harmadik nap otthagyjuk, és nyugatra fordulunk, most mind itt lehetnénk, együtt, épen és egészségesen. De kevesen látják, hova viszi őket az útjuk, amíg a végére nem érnek.
– Nekünk eszünk ágában sem volt a Fangomba jönni – mondta Gimli.
– Mégis itt vagyunk... és jól beleestünk a csapdába – mondta Legolas. – Nézzétek!
– Mit? – kérdezte Gimli. 
– Azt, ott a fák között!
– Hol? Nekem nincs tündeszemem.
– Psszt! Halkabban. Ni! – mutatta Legolas. – Lenn az erdőben, arra, ahonnét jöttünk. Ő az. Nem látjátok, amint fától fáig megy?
– Látom már, látom! – suttogta Gimli. – Nézd, Aragorn. Hát nem megmondtam? A vénember. Koszos szürke rongyokban, azért nem vettétek észre rögtön.
Aragorn odanézett, s észrevette a lassan mozgó görnyedt alakot. Nem volt messze tőlük. Mint egy vén koldus, fáradtan lépegetett, botra támaszkodva. Feje lehajtva, feléjük se nézett. Másutt nyájas szóval köszöntötték volna; most csak álltak, tele furcsa várakozással: valami rejtett erő közelédett – vagy fenyegetés?
Gimli elkerekedett szemmel bámult, miközben az öreg lépésről lépésre közelebb került. Majd váratlanul, mert képtelen volt tovább türtőztetni magát, kitört: – Az íjad, Legolas! Húzd meg! Készülj! Ez Szarumán. Ne hagyd megszólalni, mert megbűvöl minket. Lőj!
Legolas fogta az íját, s meghúzta, lassan, mintha egy más akarat ellenállt volna neki. Kezében volt a vessző, de nem illesztette a húrra. Aragorn szótlanul állt: arca éber volt és feszült.
– Mire vársz? Mi lelt? – sziszegte Gimli.
– Legolasnak igaza van – szólalt meg halkan Aragorn. – Nem lőhetünk le egy öregembert csak így, ok nélkül és váratlanul, még ha tele vagyunk is félelemmel és kétkedéssel. Figyeljetek és várjatok!
Az öregember egyszerre meggyorsította lépteit és meglepően hamar odaérkezett a sziklafal lábához. Miközben ők mozdulatlanul néztek le rá, váratlanul föltekintett. Mindez néma csöndben.
Látták az arcát: csuklya volt rajta, s a csuklya alatt nagy karimájú kalap, így hát a vonásai árnyékban voltak, csak az orra hegye és szürke szakálla nem. De Aragornnak úgy tetszett, a csuklya árnyékában, a szemöldöke alatt éles és csillogó tekintetet lát.
A csöndet végül a vénember törte meg. – Örülök, hogy találkoztunk, barátaim – mondta halkan. – Szeretnék beszélni veletek. Talán lejönnétek, vagy én menjek fel? – Választ sem várt, elindult fölfelé.
– Most! – kiáltotta Gimli. – Állítsd meg, Legolas!
– Hát nem mondtam, hogy beszélni szeretnék veletek? – mondta a vénember. – Tedd le azt az íjat, tündeuram!
Az íj és a vessző kihullott Legolas kezéből, és zsibbadtan esett le a karja.
– S téged, törp-uram, nagyon kérlek, vedd le a kezed a fejszéd nyeléről, amíg én fenn vagyok. Ilyen válaszra nem lesz szükséged.
Gimli megdöbbent, sóbálvánnyá meredt, s csak bámult, miközben az öreg fürgén, mint a kecske, lépcsőről lépcsőre szökkent. Mintha egyszerre leszakadt volna róla minden fáradtsága. S mikor a párkányra lépett, valami megvillant, ahhoz röviden, hogy tudták volna mi az, hirtelen, fehéren, mintha a szürke rongyok alól a ruhája villant volna elő. A csöndben hallani lehetett Gimli ziháló lélegzetvételét.
– Örülök, hogy találkoztunk, mondom ismét – szólt az öregember, s elindult feléjük. Mikor már csak egykét lépésnyire volt, megállt, botjára támaszkodott, előreszegte a fejét, s a csuklyája alól szemügyre vette őket. – S ugyan bizony mi dolgotok errefelé? Egy tünde, egy ember és egy törp, mind tünde-öltözékben. Nem kérdéses, hogy érdeines meghallgatni a történeteteket. Ilyesmit ritkán látni mifelénk.
– Úgy beszélsz, mint aki jól ismeri a Fangornt mondta Aragorn. – Igazam van?
– Jól éppen nem – mondta az öregember –, ahhoz tőbb élet is kevés lenne. De éppenséggel el-eljárogatok ide.
– Megtudhatnánk talán a nevedet, s hogy számunkra mi mondanivalód van? – kérdezte Aragorn. – Mindjárt dél, s a mi dolgunk nem tűr halasztást.
– Amit mondani akartam, megmondtam: mi járatban vagytok, s magatokról mit tudtok mondani? Ami a nevemet illeti... – Elhallgatott, s hosszan, halkan nevetett. Aragorn érezte, hogy a hang hallatára megrázkódik, különös hideg fut végig rajta; de amit érzett, az nem félelem volt, nem is borzadály, hanem olyasvalami, mint amikor valakit hirtelen éles szél ér, vagy nyugtalan álmából hideg esőre ébred.
– A nevem! – ismételte meg a vénember. – Hát még mindig nem sejtitek? Pedig mintha már hallottátok volna korábban is. Igen, biztos, hogy hallottátok. De halljuk, veletek mi történt?
A három útitárs némán állt, és nem válaszolt.
– Az embert még elfogja a kétely, hogy szabad-e a dolgotokról beszélnetek – mondta a vénember. – Szerencsére tudok róla egyet-mást. Azt hiszem, két hobbit lábnyomait követitek. Igen, hobbitokét. Ne vágjatok olyan meglepett képet, mintha még sose hallottátok volna ezt a különös nevet. Ti is hallottátok, én is. Nos, ők is fölmásztak ugyanide, tegnapelőtt; s itt megismerkedtek valakivel, akire egyáltalán nem is számítottak. Ez nem vigasztal? S most azt szeretnétek tudni, hogy hová vitték őket? Nos, talán erről is tudok egyet-mást. De minek álltok? A dolgotok, amint látjátok, már nem olyan sürgető, mint hittétek. Üljünk le, s tegyük kényelembe magunkat.
Az öregember megfordult, s elindult egy kőrakáshoz. Mintha csak megszűnt volna a varázs, mind megmoccantak és megkönnyebbültek. Gimli keze nyomban visszatalált a fejszéje nyelére, Aragorn kivonta a kardját, Legolas fölvette az íját.
Az öregember ügyet sem vetett rájuk, csak görnyedten leereszkedett egy nagy lapos kőre. Szürke köpenye szétnyílt, s láthatóvá lett alatta hófehér öltözéke.
– Szarumán! – kiáltotta Gimli, s fejszével a kezében feléje szökkent. – Beszélj! Mondd meg, hova rejtetted a barátainkat! Mit műveltél velük? Beszélj, vagy úgy behorpasztom a kalapodat, hogy az még egy mágusnak is sok!
A vénember gyorsabb volt nála. Talpra ugrott, és felszökkent egy jókora kőre. Ott megállt, s egyszerre megnőtt, fölébük magasodott. Csuklyája, szürke rongyai lehullottak róla. Fehér ruhája villogott. Fölemelte a botját, Gimli kezéből kiugrott a fejsze, s nagyot csendülve hullott a kőre. Aragorn kezében mozdulatlanná merevedett a kard, pengéjéből láng csapott ki. Legolas nagyot kiáltott, s az égre lőtte ki nyilát: ott fellángolt és eltűnt.
– Mithrandir! – kiáltotta. – Mithrandir!
– Örülök, hogy találkoztunk, mint már mondtam volt, Legolas! – szólt az öregember.
Mind őt bámulták. Haja hófehér volt a napsütésben; ruhája villogó fehér; busa szemöldöke alatt fényes a szeme és mint a nap sugara, oly átható a tekintete; kezében roppant erő. (Őbennük ámulat, öröm és félelem váltakozott; nem találtak szavakat.
Végül megmoccant Aragorn. – Gandalf! – mondta. Nem is reméltem, hogy szükségünk idején visszatérsz hozzánk. Vajon mi fátyoloztael a szememet? Gandalf! – Gimli nem szólt egy szót sem, csak térdre hullott, és eltakarta a szemét.
– Gandalf – ismételte az öregember, mintha egy régen nem hallott szót próbálna az emlékezetében felidézni. – Igen, ez az a név. Gandalf voltam.
Lelépett a kőről, fölvette s magára borította a szürke köpenyt: a többieknek az a benyomásuk támadt, hogy a ragyogó nap egyszerre felhőbe burkolózott. – Igen, ti most Gandalfnak hívhattok – mondta, s hangja régi barátjuk és vezetőjük hangja volt. – Állj fel, jó Gimlim! Nem hibáztatlak, és semmi bajom nem esett. Bizony barátaim, egyikőtöknek sincs olyan fegyvere, ami árthatna nekem. De örvendezzetek! Együtt vagyunk! Épp amikor fordul a szerencse. A nagy vihar közeledik, de fordul a szerencse.
Kezét Gimli fejére tette, a törp felnézett rá, és váratlauul elnevette magát. – Gandalf! – mondta. – Hiszen te fehérben vagy!
– Igen, most fehérben – mondta Gandalf. – Most Szarumán vagyok, szinte azt lehetne mondani. Az, aki ő kellett volna legyen. De gyertek, beszéljetek magatokról. Mióta elváltunk, én átmentem tűzön-vízen. Sok mindent elfelejtettem, amiről azt hittem, hogy tudom, és sok mindent megtanultam, amit már elfelejtettem. Sok mindent látok, ami messze van, és sok mindent nem, ami itt van a szemem előtt. Meséljetek magatokról!
– Mit szeretnél tudni? – kérdezte Aragorn. – Ha mindent elmontíok, ami azóta történt, hogy ott a hídon elszakadtunk egymástól, az hosszú mese lesz. De nem mondanád el előbb te, hogy mit tudsz a hobbitokról? Te találtad meg őket, jól vannak?
– Nem, nem én – mondta Gandalf. – Homály ül Emyn Muil völgyein, s nem is tudtam, hogy fogságba estek, míg a sas hírt nem adott róla.
– A sas! – mondta Legolas. – Én láttam egy sast meszsze, magosan; utoljára három nappal ezelőtt, az Emyn Muil fölött.
– Igen – mondta Gandalf – Szélura Gwaihirt, aki Orthancból kiszabadított. Én küldtem őt előre, hogy kikémlelje a Folyót és híreket gyűjtsön. Éles a szeme, de nem lát mindent, ami a dombok és a fák alatt folyik. Volt, amit ő látott, volt, amit én magam. A Gyűrű most már meszszebb jár, mint hogy én, vagy a Völgyzugolyból útra kelt társak segítségére lehetnének. Az Ellenség majdnem fölfedezte, de megmenekült. Némi részem nekem is volt benne fent ültem egy magas hegyen, s a Fekete Toronnyal birkóztam: a Homály tovább húzódott. S én nagyon, nagyon kimerültem, sokáig igencsak sötét gondolataim voltak.
– Akkor te Frodóról is tudsz! – mondta Gimli. Hogy megy a dolga?
– Nem tudnám megmondani. Megmenekült egy nagy veszélyből, de még sok más veszedelem vár rá. Úgy döntött, hogy egymaga megy el Mordorba, és el is indult: mindössze ennyit tudok.
– De nem egymagában – mondta Legolas. – Mi úgy hisszük, hogy Samu is vele ment.
– Samu? – mondta Gandalf, s megcsillant a szeme, elmosolyodott. – Igazán? Ez új hír, de csöppet sem lep meg. Helyes. Nagyon helyes. Földerítettétek a szívemet. Mondjatok még mást is. Üljetek le mellém, és mondjátok el az utatok történetét.
A társaság odatelepedett a lábához, s Aragorn belekezdett. Gandalf jó darabig nem szólt semmit, s nem is kérdezett. Keze a térdén, szeme behunyva. Mikor Aragorn nagy sokára Boromir haláláig, a Nagy Folyón tett utolsó útjáig jutott, az öregember felsóhajtott:
– Nem mondtál el mindent, amit tudsz vagy sejtesz, Aragorn barátom – mondta halkan. – Szegény Boromir! Nem értem, mi üthetett belé. Keserves megpróbáltatás ez: ha ember, ha harcos, ha emberek ura valaki. Galadriel mondta, hogy Boromir veszélyben forgott. De végül mégiscsak megmenekült. Örülök neki. Ezek az ifjú hobbitok nemhiába tartottak velünk; már csak Boromir érdekében sem. De nem ez az egyetlen szerepük. Elhozták őket a Fangornba, ideérkeztük olyan volt, mint az apró kő, ami megmegindulva a hegyoldalon, egész lavinát indít meg. Már hallom is a dübörgését, miközben mi itt beszélgetünk. Szarumánnak szerencséje van, ha nem odahaza éri, ami elszabadult.
– Egyvalamiben nem változtál, drága barátom mondta Aragorn. – Most is talányokban beszélsz.
– Hogy? Talányokban? – ütődött meg Gandalf. Nem. Csak magamban beszéltem, fennhangon. Ez olyan öreges szokás: kiválasztják a legbölcsebbet a jelenlévők közül, hogy annak beszéljenek: a hosszú magyarázat, amit a fiatalok igényelnek, fárasztja őket. – Elnevette magát, de hangja most meleg volt és nyájas, mint a napsugár.
– Én az ősi királyi házak fiainak szemével nézve sem vagyok már fiatal – mondta Aragorn. – Nem nyitnád meg jobban az elmédet előttem?
– Mit mondjak hát? – kérdezte Gandalf, s egy pillanatra a gondolataiba merült. – Én röviden így látom a dolgokat, ha pontosan ákarod tudni: az Ellenség természetesen régen tudja, hogy a Gyűrű nincsen odahaza, s hogy egy hobbit a hordozója. Azt is, hogy hány tagból állt a társaság, amikor Völgyzugolyból útra kelt, s azt is, hogy melyikünk milyen fajtát képvisel. De a célunkat nem érti pontosan. Azt hiszi, mindannyian Minas Tirithbe tartunk: mert a mi helyünkben ő azt tenné. És az ő felfogása szerint ez súlyos csapást jelentene hatalmára nézve. Ami azt illeti, nagyon fél, mert nem tudja, nem bukkan-e fel egyik pillanatról a másikra valami súlyos hatalom, amelyik magának kaparintja meg a Gyürűt, s indít háborút, hogy őt a trónusáról letaszítsa és a helyére üljön. Az a gondolat, hogy őt le akarjuk taszítani, de senkit nem kívánunk a helyébe ültetni, meg sem fordul az agyában. Az meg, hogy a Gyűrűt meg akarjuk semmisíteni, a legsötétebb álmában sem merül fel benne. S nem kétséges, hogy ez a mi szerencsénk és a legnagyobb reményünk. Ha háborúra gondol, úgy képzeli, ő indít háborút, és most azt hiszi, nincs vesztegetni való ideje: mert ha ő méri ránk az első csapást, s ez a csapás elég kemény, akkor többre talán már nem is lesz szükség. Így hát a régóta előkészített erők mozgásba lendülnek, hamarabb, mint eredetileg tervezte. Az ostoba bölcs. Mert ha arra használná minden hatalmát, hogy Mordort őrizze, s hogy senki be ne tehesse oda a lábát, ha minden fortélyát arra használná, hogy a Gyűrűt megkerítse, akkor minden reményünk odalenne: sem a Gyűrű, sem a hordozója nem tudná kijátszani őt. De a tekintete így örökké idegenben matat, s nem odahaza, többnyire Minas Tirithen csüng. S ereje, mint a vihar csap le rövidesen.
Mert azt már tudja, hogy akiket azért küldött, hogy a társaságnak útját állják, megint csak kudarcot vallottak. A Gyűrűt nem találták meg. S a hobbitokat sem sikerült túszul ejteniök. Ha legalább ez sikerül neki, ez is súlyos, sőt, lehet, hogy nagyon veszélyes csapást jelentett volna. De ne keserítsük a szívünket azzal, hogy elképzeljük, miféle megpróbáltatásnak lett volna kitéve gyöngéd hűségük a Fekete Toronyban. Mert az Ellenség kudarcot vallott eddig legalábbis. Hála Szarumánnak.
– Hát Szarumán nem áruló? – kérdezte Gimli.
– De mennyire hogy az – mondta Gandalf. – Kétszeresen is. Hát nem különös? Az utóbbi időkben semmi, amit el kellett volna viselnünk, nem volt olyan fájdalmas, mint Vasudvard árulása. Mert Szarumán úrnak is, hadvezérnek is egyre hatalmasabb lett. Már Rohan embereit is veszélyezteti, s megvonta a segítségét Minas Tirithtől, épp mikor a főcsapás fenyegeti. Ám a megbízhatatlan fegyver veszély a kézben. Szarumán maga is meg akarta kaparintani a Gyürűt, vagy legalábbis hobbitot akart keríteni gonosz céljai érdekében. Így hát ellenségeinknek sikerült közösen nyélbe ütniök, hogy Trufát és Pippint csudálatos sebességgel, villámgyorsan idejuttassák a Fangárnba, ahova egyébként soha el nem jutnak!
S így sikerült új kételyekre is szert tenniük, amelyek majd megzavarják a terveiket. A csatáról Mordoor semmi hírt nem kapott, hála Rohan lovasainak; de azt a Fekete Úr tudja, hogy Emyn Muilban két hobbitot ejtettek foglyul, s hogy az ő szolgáinak akarata ellenére Vasudvardba hurcolták őket. Így hát Vasudvardtól most ugyanúgy kell félnie, mint Minas Tirithtől. Ha Minas Tirith elesik, az Szarumánra is végzetes.
– Csak az a kár, hogy barátaink épp kettőjük között állnak – mondta Gimli. – Ha más ország nem lenne Mordor és Vasudvard között, akkor mi tétlenül figyelhetnénk és várhatnánk, hogy ki kit győz le.
– A győztes erősebb lenne, mint korábban a kettő, mert megszabadulna a kételyeitől – mondta Gandalf. – De Vasudvard nem tudja legyőzni Mordort, hacsak Szarumán előbb meg nem kaparintja a Gyürűt. Erről meg már lekésett. És fogalma sincs, mekkora veszélyben forog. Olyan mohón igyekezett rátenni a kezét az esetleges zsákmányra, hogy képtelen volt kivárni idehaza, elébe jött a szolgáinak, hogy meglesse őket. De ez egyszer későn érkezett, a csata, mielőtt ő még ideért volna, már menthetetlenül elveszett. Nem is maradt sokáig. Én belelátok a gondolataiba és ismerem a kételyeit. Nem működik a vadászösztöne. Azt hiszi, a lovasok mindenkit lemészároltak és elégettek a csatatéren; de azt nem tudja, hogy az orkok ejtettek-e foglyot vagy sem. És arról a viszályról sem tud, amely az ő orkjai és a mordoriak között támadt; úgyszintén nem tud a Szárnyas Fullajtárról!
– Szárnyas Fullajtárról! – kiáltott fel Legolas. – Azt Galadriel íjával lelőttem Sarn Gebir fölött, s lezuhant az égről. Mindnyájunkat rémületbe ejtett. Miféle új iszonyúság ez?
– Olyan, hogy nyíllal nem tudod lelőni – mondta Gandalf. – Csak a lovát. Jó haditett volt; de a lovas alá azóta újabb ló került. Mert nazgűl volt ő, a Kilencek egyike, akik most szárnyas méneken lovagolnak. Iszonyúságuk hamarosan beárnyékolja barátaink utolsó hadait, eltakarja előlük a napot. De a Fekete Úr még nem engedte őket átkelni a folyón, és Szarumán nem tudja, a gyűrűlidércek most milyen alakot öltenek. Minden gondolata a Gyűrűn csüng. Vajon ott volt-e az is a csatában? Megtalálták-e? Mi lesz, ha Théoden, Lovasvég ura, tesz szert rá, és tudomást szerez a hatalmáról? Ez a veszély lebeg előtte, s most visszamenekült Vasudvardba, hogy megduplázza, megháromszorozza hadikészületeit Rohan ellen. Pedig egy másik, közvetlen veszedelem is fenyegeti, amit nem ismer föl, annyira el van foglalva a maga ádáz gondolataival. Szilszakállról teljesen elfeledkezik.
– Most megint magadban beszélsz – mondta mosolyogva Aragorn. – Fogalmam sincs, ki az a Szilszakáll. Sejtettem, hogy Szarumán kétszeres áruló; de azt még mindig nem értem, mi haszna, hogy a két hobbit a Fangomba került, attól eltekintve, hogy mi hosszan és hiába követtük őket.
– Egy pillanat! – kiáltott fel Gimli. – Ha szabad, előbb még kérdeznék valamit. Te voltál Gandalf, vagy Szarumán, akit tegnap éjjel láttunk?
– Engem biztos, hogy nem – felelt Gandalf –, tehát bizonyára Szarumám. Nyilván annyira hasonlított rám, hogy meg kell bocsátanom a gyógyíthatatlan horpadást, amit a kalapomra szántál.
– Akkor rendben van – mondta Gimli. – Örülök, hogy nem te voltál.
Gandalf nevetett. – Úgy van, jó törpöm – mondta –, vigasztaló, ha nem tévedés, amit elkövetsz. Én aztán jól tudom. De amúgy sem hibáztattalak a fogadtatásért. Már hogy is tehettem volna, mikor én mondtam mindig a barátaimnak, hogy ha az Ellenséggel van dolguk, még a tulajdon kezükben se bízzanak meg. Üdv neked, Gimli, Glóin fia. Egy szép napon talán együtt látsz minket, s eldöntheted, közülünk ki kicsoda.
– És a hobbitok? – szólt közbe Legolas. – Mi az ő keresésükre jöttünk el ilyen messze, s te úgy látszik, tudod, merre vannak. Megmondanád?
– Szilszakállnál és az enteknél – mondta Gandalf.
– Az enteknél?- kiáltott fel Aragorn. – Szóval igazak a régi mesék a mély erdők lakóiról és az óriás fa-pásztorokról? S még mindig élnek a földön entek? Azt hittem, csak az ősidők emlékei, ha ugyan éltek valaha is másutt, mint Rohan regéiben.
– Rohan regéi! – kiáltotta Legolas. – Nem; minden vadonföldi tünde tud éneket az onodok ősi népéről és régi bánatáról. De még mi is azt hittük, már csak az emlékekben élnek. Csak egyszer találkoznék egy enttel, aki itt jár a világban, mindjárt újra fiatalnak érezném magam! Szilszakáll: ez csak a Fangorn szó jelentése a Közös Nyelven, te viszont úgy beszélsz róla, mintha személy lenne. Ki ez a Szilszakáll?
– Ó, ezzel sokat kérdezel – mondta Gandalf. – Az a kevés is, amit élete történetéről tudok, olyan hosszú mese, hogy most nem érek rá elmondani. Szilszakáll maga Fangorn, az erdő őre; ő a legvénebb ent, a legvénebb élőlény, aki még itt jár a nap alatt, Középföldén. Remélem, Legolas, meg fogod ismerni. Trufának és Pippinnek szerencséje volt: találkoztak vele, pontosan itt, ahol ülünk. Mert ő két nappal ezelőtt idejött, s a hobbitokat magával vitte a hegyek gyökerénél levő távoli szállására. Gyakran jár ide, különösen, ha nyugtalan, s ha aggasztják a külvilágból érkező hírek. Én négy napja észrevettem, amint a fák közt ballagott, s azt hiszem, ő is észrevett engem, mert megállt; de nem szólítottam meg, mert gondterhelt voltam, s kimerült a Mordor Szemével vívott küzdelem után; s ö se szólt, s nem szólított a nevemen.
– Talán ő is azt hitte, hogy te Szarumán vagy – mondta Gimli. – De te úgy beszélsz róla, mint jó barátról. Én azt hittem, a Fangorn veszedelmes.
– Veszedelmes! – kiáltott fel Gandalf. – Én talán nem vagyok az? Nagyon veszedelmes, sokkal veszedelmesebb, mint bárki, akivel életetekben találkoztatok, hacsak nem hurcolnak titeket élve a Fekete Úrtrónusa elé. És Aragorn is veszedelmes, és Legolas is veszedelmes, veszedelmekkel vagy körülvéve, Glóin fia Gimli; mert veszedelmes vagy te is, a magad módján. Igen, a Fangorn erdeje veszélyes hely – kiváltképp azoknak, akik könnyen emelnek fejszét; és Fangorn maga is veszedelmes, de bölcs és nyájas is. Ám lassú dühe most túlcsordult, s megtelt vele az erdő. A hobbitok jötte és a híreik csordították ki; hamarosan olyan lesz, mint az áradat; de ez az áradat Szarumán és Vasudvard fejszéi ellen fordul. Valami olyasmi készül, amire az Óidők óta nem került sor: az entek fölébrednek, s rádöbbennek az erejükre.
– És akkor mit csinálnak? – kérdezte Legolas.
– Azt nem tudom – mondta Gandalf. – Nem hiszem, hogy ők maguk is tudnák. De kíváncsi vagyok rá. – Elhallgatott, s elgondolkodva hajtotta le a fejét.
A többiek csak nézték. A felhőkből épp előbújt nap egy futó sugara ölében heverő kezére hullott; felfelé fordított tenyere, akár a csésze vízzel, mintha fénnyel telt volna meg. Végre föltekintett, bele a napba.
– Végére jár a délelőtt – mondta. – Hamarosan indulnunk kell.
– Megkeressük a barátainkat és meglátogatjuk Szilszakállt? – kérdezte Aragorn.
– Nem – mondta Gandalf. – Nem ezt az utat kell követnetek. Az imént reményről beszéltem. De csak reményről. S a remény még nem győzelem. Háború fenyeget, bennünket, minden barátunkat, olyan háború, amelyben csak akkor lenne biztos a mi győzelmünk, ha a Gyűrűhöz folyamodnánk. S ez nagy félelemmel és szomorúsággal tölt el, mert lehet, hogy sok minden megsemmisül, s lehet, hogy minden elvész. Én Gandalf vagyok, a Fehér Gandalf, de a Fekete Úr még mindig hatalmasabb.
Fölállt, szeme fölé tartotta a kezét, s elnézett kelet felé, mintha olyasmit látna a messzeségben, amit egyikük sem. Majd megrázta a fejét. – Nem – mondta halkan –, már elérhetetlen messze jár. Legalább ez az örömünk megvan. Már nem eshetünk kísértésbe, hogy hasznát vegyük.
Megfordult. – Jöjj, Arathorn fia Aragorn! – mondta. – És ne bánd, hogy Emyn Muil völgyében ezt az utat választottad, s ne mondd, hogy a hajsza hiábavaló volt. Te kétségek közt bár, de a helyesnek ígérkező ösvényt választottad: választásod jó volt, megkaptad érte a jutalmadat. Mert így még időben találkoztunk, máskülönben már késő lett volna. Útitársaid küldetése véget ért. A te következő utadat adott szavad határozza meg. El kell menned Edorasba, s meg kell keresned tróntermében Théodent. Mert szüksége van rád. Andúril fénye, amelyre már olyan régen vár, most napvilágra kerül a csatában. Rohanban háború van, s ami még annál is rosszabb: Théoden szénája rosszul áll.
– Akkor hát nem is látjuk többé viszont a vidám kis hobbitokat? – kérdezte Legolas.
– Azt nem mondtam. Ki tudja? – mondta Gandalf. Legyetek türelemmel. S menjetek oda, ahová kell, és reménykedjetek! Edorasba! Én is odamegyek.
– Az gyalog igen hosszú út, akár fiatal, akár öreg az ember – mondta Aragorn. – Félek, hogy a csatának már vége lesz, mire mi odaérünk.
– Majd kiderül, majd kiderül – mondta Gandalf. Tehát velem tartotok?
– Veled, együtt mindannyian – mondta Aragorn. Desemmi kétségem, ha te akarod, előbb érsz oda, mint mi. – Fölállt, s hosszan nézte Gandalfot. A többiek némán bámulták őket, amint farkasszemet néztek. Arathorn fia Aragorn, az Ember, magas volt és szigorú, mint a kő, keze a kardja markolatán, mintha egy király lépett volna partra a tenger ködéből. Előtte a görnyedt öreg, fehérben; úgy fénylett alakja, mintha belülről világította volna meg valami, hajlott vállán az évek terhe, de látszott, hogy királyoknál nagyobb hatalom birtokosa.
– Hát, nem mondtam igazat, Gandalf – szólalt meg végül Aragorn–, hogy ha kívánod, bárhova eljutsz, hamarabb, mint én? S ehhez még azt is hozzáteszem, hogy te vagy a mi vezérünk és lobogónk. A Kilencek a Fekete Úré. Velünk csak Egy tart, ám az hatalmasabb, mint azok; a Fehér Lovas. Aki átjutott tűzön és feneketlen szakadékon, így hát rettegnek tőle. Oda megyünk, ahová te vezetsz, Gandalf.
– Igen, igen; követünk együtt – mondta Legolas. De könnyebb lenne a szívem, ha hallhatnám, mi történt veled Móriában. Elmondanád? Legalább addig nem maradhatnál, amíg elmondod a barátaidnak, hogyan sikerült megmenekülnöd?
– Máris soká maradtam – felelte Gandalf. – Az idő rövid. S ha egy évünk volna rá, akkor se tudnék mindent elmondani.
– Akkor annyit mondj el, amennyit akarsz, s amennyit az időd megenged! – mondta Gimli. – Legalább annyit, hogy a balrognak hogy láttad el a baját!
– Ne mondd ki a nevét! – mondta Gandalf, s egy pillanatig úgy rémlett, fájdalomfelhő fut át az arcán. Ült némán, s öregnek látszott, mint maga a halál. – Rég volt az, hogy lezuhantam – mondta ki végre, lassan, mintha nehezére esnék visszagondolni rá. – Rég volt az, hogy lezuhantam, s ő is velem együtt. Körülvett a tüze. Megégtem. Aztán meg mély vízbe zuhantunk, s minden elsötétült. Hideg volt, mint a halál dagálya; s a szívem is majd megfagyott.
– Mély a szakadék, amin átível Durin hídja, mélyét nem mérte meg még soha senki – mondta Gimli.
– Mégis van feneke, mélyebben, mint a világosság és a tudás legalja – mondta Gandalf. – Oda jutottam le végül, a legalsó sziklaalapig. Ő is velem volt, még ott is. Tüze kialudt, de ott iszappal vett körül, fojtogatóbban, mint az óriáskígyó.
Küzdöttünk, mélyen az eleven föld alatt, ott, ahol már nem számít az idő. Ő csak szorongatott, én meg kaszaboltam, míg végül futásnak nem eredt, sötét alagutak hosszú során. Ezeket már nem Durin népe építette, Glóin fia Gimli. Sokkal, de sokkal mélyebbek, mint a törpök legmélyebb tárnái; a világot névtelen lények rágják. Még Szauron sem tud róluk semmit. Vénebbek, mint ő. Most ott jártam, de nem mondok róla semmit, nehogy elsötétítsem a nappal fényét. E kétségbeesésben ellenségem volt az egyetlen reményem, követtem hát, a sarkában maradtam. Így vezetett végig Khazad-dűm titkos útjain, nagyon is jól ismerte mindet. Egyre csak följebb-följebb mentünk; míg végül meg nem érkeztünk a Végtelen Lépcsőhöz.
– Az már réges-rég elveszett – mondta Gimli. – Sokan azt mondják, nem is létezett soha másutt, csak a mesében, mások meg, hogy elpusztították.
– Létezik és nem pusztították el – mondta Gandalf. A legmélyebb pincétől a legmagasabb csúcsig vezet, soksok ezer foknyi töretlen csigalépcső, míg csak föl nem ér végül Durin Tornyába, amit Ziragzigol eleven kövébe, az Ezüstfok csúcsába vágtak.
– Ott a hóban egy magányos ablak nyílt a Celebdilre, előtte keskeny párkány, szédítő sasfészek a világ fölött. Ott ádázul ragyog a nap, de lejjebb minden felhőbe burkolózik. Ellenségem kiszökkent a hóra, s én még utol sem értem, máris lángra lobbant. Látni se lehetett semmit, ám lehet, hogy időtlen idők múlva is énekek emlékeznek meg a Hegycsúcs Csatájáról. – Gandalf váratlanul elnevette magát. – Vajon mit mondanak majd az énekek? Aki fölnézett a csúcsra, mást nem látott, csak hogy a hegyet vihar koronázza. Mennydörgést hallott, villámcsapást, amely a Celebdilbe vág, s onnét tűznyelvekre töredezve visszapattan. És ennyi vajon nem elég? Füst, gőz és pára vett körül, megolvadt jég záporozott. Lehajítottam az ellenségemet, ő lezuhant a szédítő magasból, s porrá zúzta a hegyoldalt, ahova esett. Aztán elragadott a sötétség, s én kiballagtam gondolatból és időből, s olyan utakat jártam be, amelyekről nem beszélek.
Meztelenül küldtek vissza – egy kis időre, amíg elvégeztem a feladatomat. És meztelenül hevertem a hegytetőn. A torony mögöttem porrá morzsolódott, az ablak eltűnt; a romlépcsőt eltorlaszolta az égett kőtörmelék. Egyedül voltam, elfeledve, kiúttalanul a föld kemény szarván. Csak hevertem s bámultam fölfelé, miközben keringtek fölöttem a csillagok, s minden nap hosszú volt, mint egy-egy élet a földön. Halványan elhatolt a fülemig a világ minden országának összegyűlt nesze; a rügyfakadásé és a halálé, az éneké és a zokogásé, a túlterhelt kő soha nem szűnő panaszáé. S végül, nagy sokára, megtalált újra Szélura Gwaihir, fölvett, és elvitt.
“Örökre az a sorsom, hogy a te terhed legyek, barátom, a bajban“ – mondtam.
“Valaha teher voltál – mondta –, ám most nem vagy az. Mint egy hattyútoll, annyi terhet jelentesz a karmaimnak. Átsüt rajtad a nap. Ami azt illeti, nem hiszem, hogy valaha még szükséged lesz rám; ha elengednélek, úsznál a széllel.“
“De ne engedj el! – ziháltam, mert éreztem, hogy viszszatér belém az élet. – Vigyél el Lothlórienbe!“
“Ez volt Galadriel úrnő parancsa is, aki a keresésedre küldött“ – felelte.
Így jutottam el Caras Galadhonba, s így tudtam meg, hogy ti nemrég mentetek el. Ott időztem, annak a földnek az időtlenségében, ahol a napok gyógyulást hoztak s nem pusztulást. Gyógyultnak találtak, s fehérbe öltöztettek. Tanácsot kaptam és tanácsot adtam. Onnét különös utakon jöttem ide, s üzenetet hoztam némelyikteknek. Aragornnak ezt kell mondanom

Hol vannak a dúnadánok, Elesszár, Elesszár? 
Rokonságod messze, mondd, miért jár?
Az óra közel, s megjő az Elveszett;
A Szürke Társaság már Északról közeleg. 
De ahol jársz majd, az ösvény sötét:
A Tenger útját a Halál lesi rég.

Legolasnak az Úrnő az alábbit üzente

Zöldlombfa Legolas, sokáig élhettél
Fa tövén, örömben. De a Tengertől fél! 
Ha a partról sirályrikoltozást hallasz, 
Vadonán nyugvó szív többé nem maradhatsz.

Gandalf elhallgatott s lehunyta a szemét.
– Nekem nem üzent semmit? – kérdezte Gimli, s lehorgadt a feje.
– Szavai homályosak – mondta Legolas –, s jelentésük keveset mond annak, akinek üzent.
– Ez nem vigasz – mondta Gimli.
– Akkor hát? – kérdezte Legolas. – Szeretnéd, ha nyíltan közölnék veled a halálodat?
– Igen, ha nem volna más üzennivalója.
– Mi az? – nyitotta ki a szemét Gandalf. – Igen, azt hiszem, én tudom, hogy a szavai mit jelentenek. Bocsáss rneg, Gimli. Még egyszer végiggondoltam az üzeneteket. Hát persze hogy üzent neked is, s az üzenete sem nem homályos, sem nem szomorú.
– Glóin fia Gimlinek – mondta – add át az Úrnő üdvözletét. Hajtincshordozó, bárhová mégy is, gondolataim veled vannak. De ügyelj, hogy a fejszéd csak arra a fára emeld, amelyikre kell.
– Boldog óra, hogy visszatértél hozzánk, Gandalf! kiáltotta a törp. Bolondul ugrándozott, és harsányan énekelt fura törp-nyelvén. – Gyerünk, gyerünk! – kiabálta, s hadonászott a fejszéjével. – Minthogy Gandalf feje szent, keressünk valamit, amit ketté hasíthatok.
– Nem kell soká keresned – mondta Gandalf, és fölállt ülőhelyéről. – Indulás. Eltelt az idő, amit joggal fordíthattunk rá, hogy régen látott barátainkat üdvözöljük. Most már sietnünk kell.
Megint magára kapta régi rongyos köpönyegét, s elindult a többiek előtt. Nyomában, sietve, leereszkedtek a párkányról valamennyien, s útnak indultak az erdőn át, az Entséd mentén. Több szót nem váltottak, amíg meg nem álltak megint a gyepen, a Fangorn szegélyén. Lovaiknak nyoma sem volt.
– Nem tértek vissza – mondta Legolas. – Ez kimerítő út lesz.
– Én nem megyek gyalog – mondta Gandalf. – Szorongat az idő. – Füttyentett egy nagyot. A fütty éles és tiszta volt, a többiek döbbenten hallgatták, hogy e szakállas öreg szájából ilyen hang telik. Még kétszer megismételte; majd halványan és távolról mintha nyerítést hozott volna a lapályról fúvó keleti szél. Kíváncsian vártak. Hamarosan patadobogást hallottak. Kezdetben alig volt több, mint a föld enyhe remegése, amit csak Aragorn észlelt, fülét a fűre hajtva, majd szapora dobogás, mind hangosabb lett és fölismerhetőbb.
– Nem csak egy ló közeledik – mondta Aragorn.
– Persze – mondta Gandalf. – Egy lónak hárman túl nagy terhet jelentenénk.
– Három jön! – mondta Legolas, a lapályt kémlelve. – Nézzétek, hogy vágtatnak! Az ott Hasufel, a másik meg a barátom, Arod! Elöl meg egy harmadik; az a legizmosabb hármuk közül. Ilyen lovat még nem is láttam soha.
– Nem is fogsz – mondta Gandalf. – Az Keselyüstök, a mearák vezére, s még Théoden, Rohan Királya se látott különbet nála. Hát nem olyan a fénye, mint az ezüsté, s a futása mint a gyors patak? Értem jön: ő a Fehér Lovas lova. Együtt vágtatunk a csatába, mind!
Még ki se mondta az öreg mágus, a nagy ló már a lejtőn száguldott feléjük; szőre csillogott, sörénye lobogott a vágta szelében. A másik kettő követte, alig maradt le. Mikor Keselyüstök Gandalfot megpillantotta, lassított, harsányan fölnyerített; szelíden odaporoszkált, büszke fejét lehajtotta, s orrát odadörgölte az öreg nyakához.
Gandalf megsimogatta: – Hosszú volt az út Völgyzugolytól, drága barátom – mondta –, de te bölcs vagy és gyors, és megtalálsz, ha úgy hozza a szükség. Gyerünk hát messzire, együtt, és soha el nem válunk ezen a világon!
Hamarosan odaért a másik két ló, s megállt némán, mintha parancsra várna. – Most Meduseldbe megyünk, a gazdátok, Théoden csarnokába – mondta Gandalf komolyan. Meghajtották a fejüket. – Sürget az idő, barátaim, így hát ha megengeditek, á hátatokon. És arra kérünk, olyan gyorsan, ahogy csak tudtok. Hasufel majd Aragorntviszi, Arod Legolast. Gimlit meg én ültetem magam elé, és Keselyüstök, ha nincs ellenére, kettőnket visz el a hátán. Itt csak annyit időzünk, hogy igyunk egy keveset.
– Egy részét értem már a tegnapi talánynak – mondta Legolas, ahogy könnyedén felszökött Arod hátára. Akár félelmükben menekültek, akár nem, lovaink összetalálkoztak Keselyüstökkel, a vezérükkel, s örömmel üdvözölték. Te tudtad, hogy itt van a közelünkben, Gandalf?
– Tudtam – vágta rá a mágus. – Rákényszerítettem a gondolatomat, megparancsoltam, hogy siessen; mert tegnap még messze volt, az ország déli részén. De ugyanolyan gyorsan vissza is visz!
Gandalf most mondott valamit Keselyüstöknek, s a ló jó iramban nekiindult, de olyan sebesen csak, hogy a többi is lépést tudjon tartani vele. Kis idő múlva váratlanul elkanyarodott, keresett egy helyet, ahol a part nem meredek, átgázolt a vízen, majd megint délre vezette őket a fátlan és széles pusztán. A végtelenbe nyúló fűtenger szürkén hullámzott a szélben. Útnak, csapásnak nyoma sem volt, de Keselyüstök egy pillanatra meg nem torpant, még csak nem is tétovázott.
– Most nyílegyenesen tart Théoden csarnokába a Fehér Hegyek alján – mondta Gandalf. – Így gyorsabb. A talaj a Keleti Gyepűn, ahol az északra vezető fő út a folyót keresztezi, keményebb, de Keselyüstök minden ingoványon, mélyföldön ismeri az átvezető utat.
Sok-sok órát lovagoltak a réteken és a folyó árterületén. A fű itt-ott olyan mély volt, hogy a lovaknak a térdéig ért, s mintha szürkészöld tengeren úsztak volna. Sok rejtett tocsogóra leltek, hatalmas területeken hullámzott sás az álnok ingoványok fölött, de Keselyüstök mindig megtalálta az utat, s a másik két ló híven követte a nyomát. A nap lassan leszállt nyugaton. Ahogy a lapályon végignéztek, a lovasoknak egy pillanatra az az érzésük támadt, hogy valahol messze mint vörös tüzet nyeli el a fű. A látóhatár szélén kétoldalt hegyhátak ragyogtak vörösen. S füst szállt az égre, festette vérszínűre az ég alját, mintha a napkorong a föld szegélyén lángra lobbantotta volna a füvet.
– Az ott a Rohani Kapu – mondta Gandalf. – Most majdnem pontosan nyugatra. Arra fekszik Vasudvard.
– Ott füstöt látok – mondta Legolas. – Mi lehet az? – Csata és háború! – mondta Gandalf. – Előre!

6. fejezet

Az Aranycsarnok királya

Vágtattak napszállta, vágtattak szürkület idején, bele az éjszakába. Mikor megálltak végre, s a lóról leszálltak, még Aragorn is fáradt volt, tagjai merevek. Gandalf alig adott nekik néhány óra pihenőt. Legolas és Gimli aludt, Aragorn elnyúlt hanyatt; de Gandalf csak állt, botjára támaszkodva, s bámult a sötétbe, keleten és nyugaton. Minden néma volt, élőlénynek se jele, se hangja. Az éjjeli égboltot, mikor fölébredtek, szél szárnyán szálló, hosszan elnyúlt felhők zárták rács mögé. S ők már vágtattak is tovább, a hideg hold világában, versenyt a hajnalfénnyel.
Teltek az órák, ám ők csak vágtattak. Gimlinek előrebillent a feje, s lezuhant volna a ló hátáról, ha Gandalf vállon nem ragadja és meg nem rázza. Hasufel és Arod fáradtan de büszkén követte fáradhatatlan vezetőjét, az alig látható szürke árnyat ott messze, elöl. Fogytak a mérföldek. A növekvő hold lenyugodott a felhős égen.
Dermesztő hideg volt. A sötétség keleten lassan hideg szürkére váltott. Bal kéz felől, messze, vörös fénysugarak szöktek az Emyn Muil fekete fala mögé. Pirkadt, tisztán és fényesen: szél söpört át az ösvényükön, s nyalta végig a meggörnyedt füvet. Keselyüstök váratlanul megállt, és fölnyerített. Gandalf előremutatott.
– Íme! – kiáltotta, s a többiek fölemelték fáradt tekintetüket. Előttük ott magaslottak a déli hegyek, fekete csíkos fehér csúcsaikkal. A hullámzó puszta a hegyek lábánál húzódó dombokat mosta, s a hegység szívébe nyúló, hajnalfénytől még érintetlen fakófekete völgyekbe ömlött. E völgyek legtágasabbja hegyekkel övezett mély öbölként tárult az utazók szeme elé. Messze benn, a hegyek tömkelegében, magányos csúcs nyúlt fel; a völgy száját, őrszemként, magaslat vigyázta. Ennek a lábát kerülte meg ezüst fonalként a patak, amely a völgyből futott ki. A magaslat homlokán, messze láthatóan, a fölkelő nap ráeső fénye aranylott.
– Beszélj, Legolas! – mondta Gandalf. – Mit látsz ott előttünk?
Legolas összehunyorította a szemét, s beárnyékolta a kezével a még alant járó nap vízszintes sugarai ellen. – Fehér patakot látok, amely a havasok közt fakad – mondta. – Ahol a völgy a homályból kilép, zöld domb emelkedik, a keleti oldalán. Árak, roppant fal és kősövény keríti. Mögötte házak tetejét látom; s középütt, zöld teraszon, ember építette büszke csarnok. Úgy látom, aranyzsúp fedi. Fénye messze csillog. Kapubálványai is aranylanak. Csillogó vértű emberek állnak előtte őrt; de az udvarokban mindenki alszik.
– A helyet Edorasnak hívják – mondta Gandalf. – Az arany csarnok neve Meduseld. Ott lakik Thengel fia Théoden, Rohan, a Lovasság királya. A felkelő nappal érkezűnk. Innét már belátjuk az utat. Mégis óvatosabban kell lovagolnunk: háború van, s a rohirok, a lovasurak, nem alusznak, még ha így messziről úgy látszik is. Ne nyúljatok fegyvereitekhez, ne ejtsetek gőgös szót, ezt tanácsolom mindnyájatoknak, mindaddig, amíg nem jutunk Théoden széke elé.
Napfényes, derűs reggel volt, madárdallal teli, mire az utazók a patakhoz értek. Az sebesen futott ki a lapályra, s a domb lábán túl nagy ívben elkanyarodott keletre, keresztezte az ösvényüket, hogy azon messze túl a náddal szegett medrében folyó Entséd vizét szaporítsa. Zöldellt a vidék: a nedves réteken, s a folyó gyepes partján sűrű füzesek. Levélujjaik hegye itt délen, a tavasz jöttét érezve, már vörösödött. A folyót a két paták taposta lapos part közt gázló keresztezte. Átgázoltak az utazók is, és odaát széles, kerék szántotta utat leltek, amely a felföldre vezetett.
Az erdő borította hegy lábánál az út bekanyarodott a magas és zöld hegyek árnyékába. A nyugati lejtőkön a fű úgy fehérlett, mint a hó; a gyep közt számtalan kis csillagforma fehér virág nőtt.
– Nézzétek! – mondta Gandalf. – Mily szépek e csillogó szemek a fűben! Ez a gondoljrámvirág, ennek a földnek az ember-nyelvén simbelmyne, mert egész évben virít, és mindig ott, ahol halottak nyugosznak. Íme! A halmok, amelyek alatt Théoden ősei pihennek.
– Hét halom bal felől, s kilenc jobb felől – mondta Aragorn. – Sok hosszú emberélet, mióta az arany csarnok megépült.
– Azóta ötszázszor hullott le a levél az én otthonomban, a Bakacsinerdőn – mondta Legolas–, de ennyi év a mi szemünkben semmi.
– Ám a Lovasvég lovasainak szemében olyan hosszú idő – mondta Aragorn –, hogy a csarnok építése már csak énekekben élő emlék, az azt megelőző idő meg éppen a múlt ködébe vész. Most a magukénak, otthonuknak vallják ezt a földet, s azóta már a nyelvük is átalakult és más, mint északi rokonaiké. – Aztán halkan énekelni kezdett valami lassú, s a tündének meg a törpnek ismeretlen nyelven; mégis odafigyeltek rá, mert olyan ércesen zengett.
– Ez, gondolom, a rohirok nyelve lehet – mondta Legolas –, hisz az ország földjéhez annyira hasonló: dallamos és kifejező, másrészt kemény és szigorú, mint a hegyek. De egy szót sem értek belőle, csak azt, hogy a halandó ember szomorúsága lüktet benne.
– A Közös Nyelven így hangzanék – mondta Aragorn –, már amennyire a fordítás pontos

Hol a ló, a lovas? Hol a kürt, 
mely megharsant csatajelre? 
Hol a páncéling, a sisak, 
s a fényes haj, mely ölelte? 
Hol a kéz a hárfán, 
hol a tűz rőt lángja?
Hol a tavasz, a kalász, 
a nyár aratása?
Oda mind, oda mind, 
mint víz a hegyen, tűntek, 
mint szél a fűben; 
Nyugaton az ég alján a napok
árnyba csusszantak rendre, hűsen. 
Hajdan-volt tűz füstjét-hamuját ki őrzi meg?
S ki látja a visszaáradó 
Tenger vizén az éveket? 

Imigyen szólt a valaha élt, de elfelejtett költő Rohanban, s idézte fel a szálfa termetű Ifjú Éorl szépségét, aki északról kilovagolt, s akinek a csataménje, Felaróf, minden lovak atyja, szárnyat viselt a lábán. Méla estéken még mindig így énekelik ezt itt az emberek.
Így, beszélgetve, hagyták maguk mögött az utazók a néma halmokat. A kanyargós utat követve fölértek a dombok zöld hátára, majd végül Edoras szélfútta hatalmas falaihoz és kapujához.
A kapuban ülő vértesek fölpattantak, és elállták előlük az utat lándzsáikkal. – Egy lépést se tovább, idegenek! – kiáltották a Lovasvég nyelvén, majd megkérdezték, hogy hívják őket, s mi járatban vannak? Szemük kíváncsi volt, de korántsem barátságos; Gandalfra meg éppen sötét szemmel néztek.
– Én értem a szavatokat – felelte Gandalf a nyelvükön. – De más idegenek nemigen. Miért nem beszéltek a Közös Nyelven, ahogy az nyugaton járja, ha azt akarjátok, hogy választ is kapjatok?
– Mert Théoden király akarata, hogy a kapukon senki be ne tegye a lábát, aki a nyelvünket nem tudja, s nem barátunk – felelt az egyik őr. – Háború idején itt senkit nem látunk szívesen, hacsak nem a magunk fajtája, vagy nem Magosvárból jön, Gondor földjéről. Ti kik vagytok, hogy lóhalálában vágtattok át a lapályon ily különös öltözékben, s olyan lovakon, amelyek akár a mieink is lehetnének? Mi már régóta őrségben vagyunk, s még messze jártatok, amikor már észrevettünk. Még soha nem láttunk ilyen furcsa lovasokat, s lovat se büszkébbet, mint amelyek nyergében ti ültök. Az ott meara, ha ugyan meg nem csal a szemem valami varázslat folytán. Mondd, nem vagy te mágus, Szarumán kémje, vagy szellemlény, amit ő teremtett?
– Nem vagyunk szellemlények – mondta Aragorn –, de a szemed sem csal meg. Mert ezek itt valóban a ti lovaitok, s ezt nagyon jól tudtad, mielőtt még megkérdezted volna, gondolom. De a lókötő ritkán lovagol vissza az istállóhoz. Ez itt Hasufel és Arod, amit Éomer, Lovasvég harmadik seregvezére adott kölcsön nekünk, alig két napja. És most ígéretünkhöz híven visszahoztuk. Éomer talán nem jött meg, és nem jelezte az érkezésünket?
Zavart pillantás volt a válasz. – Éomerről nem mondhatok semmit- felelte. – Ha igaz, amit mondtok, Théoden bizonyára hallott róla. Talán nem teljesen váratlan az érkezéstek. Csak tegnapelőtt éjjel történt, hogy a Kígyónyelvű kijött ide, s közölte: Théoden akarata, hogy senki idegen be nem teheti a lábát a kapun.
– A Kígyónyelvű? – mondta Gandalf, s keményen az őr szemébe nézett. -Nekünk a Kígyónyelvűvel semmi dolgunk, mi Lovasvég Urához jöttünk. Sietek! Menj föl magad, vagy küldj valakit, s jelentsd, hogy megérkeztünk. Szeme megvillant busa szemöldöke alatt, s tekintete a másik szemébe fúródott.
– Jó, megyek – mondta a másik habozva. – De milyen nevet jelentsek? S mit mondjak rólad? Most öregnek és törődöttnek látszol, de úgy látom, belül kemény vagy és komor.
– Jól látod, és jól mondod – mondta a mágus. – Mert én Gandalf vagyok. Visszatértem. S lám, visszahoztam egy lovat is. Ez itt Keselyüstök, a Nagy, akit senki ember betörni nem tudott. S ö itt mellettem Aragorn, Arathorn fia, királyok utóda, s épp Magosvárba tart. S ők a bajtársaink, Legolas, a tünde, és Gimli, a törp. Menj, és mondd meg az uradnak, hogy itt állunk a kapujában és beszédünk van vele, ha megengedi, hogy belépjünk a csarnokába.
– Hát ezek aztán különös nevek! De jelentem, ahogy kívánod, s megtudakolom az uram akaratát – mondta az őr. – Várjatok itt egy kicsit, s meghozom a választ, amit ő jónak tart. De ne várjatok túl sokat! Sötét napokat élünk. Elsietett, s az idegeneket otthagyta a társai éber őrizetében.
Kis idő múltán visszatért. – Kövessetek! – mondta. Théoden megengedi, hogy belépjetek; de minden fegyvereteket, még ha az egy bot is, ott kell hagynotok a küszöbön. Az ajtónállók majd vigyáznak rá.
A fekete kapuszárnyak kitárultak. Az utazók beléptek, libasorban követték vezetőjüket. Széles, kőburkolatú úton találták magukat, mely hol kanyarogva, hol rövid és kényelmes lépcsősorokon tartott fölfelé. A házak java része fából épült, és sok fekete kapu előtt haladtak el. Az út mentén kőcsatornában tiszta víz folyt, csillogvacsobogva. Végre fölértek a domb tetejére. Ott egy zöld teraszon magas épület, a terasz tövében csillogó forrásvíz bugyogott lófej formára faragott vízköpőből a tágas medencébe, s túlcsorduló vize a rohanó patakot táplálta. A teraszra lépcsősor vezetett, széles és magas, mindegyik foka szélén kőbe faragott pad. Mindegyiken egy-egy őr ült, térdére fektetett meztelen karddal. Aranyhajuk varkocsba fonva vállukra csüngött: zöld pajzsukon megcsillant a fény, hoszszú páncélingük izzott a napon, s amikor fölálltak, mintha szálasabbak lettek volna, mint bárki halandó ember.
– Ott az ajtó előttetek – mondta a vezetőjük.-Nekem most vissza kell mennem a kapuba, mert szolgálatban vagyok. Ég veletek! S legyen nyájas hozzátok Lovasvég Ura!
Sarkon fordult, s visszasietett az úton. Ők a szálas őrök szeme előtt fölmentek a lépcsőn. Fönt is szótlan őrök álltak, megvárták, amíg Gandalf kilép a kövezett teraszra, a lépcsősor fejénél. Akkor váratlanul, csengő hangon és udvariasan köszöntötték a maguk nyelvén.
– Legyetek üdvözölve, távolróljöttek! – mondták, s a béke jeléül kardjuk markolatát nyújtották az utazók felé.
Aztán az egyik őr előrelépett, és a Közös Nyelven megszólította őket:
– Én Théoden ajtónállója vagyok – mondta. – A nevem Háma. Arra kell kérjelek, tegyétek le a fegyvereiteket, mielőtt a csarnokba léptek.
Legolas átnyújtotta neki ezüstnyelű kését, puzdráját és íját. – Vigyázz rájuk nagyon – mondta –, mert az Aranyerdőből származnak, s én Lothlórien úrnőjétől kaptam ajándékba őket.
Az ajtónálló szemébe kiült a csodálat, s a fegyvereket, mintha csak félne kézben tartani, sietve a falnak támasztotta. – Hozzájuk se ér senki, megígérem – mondta.
Aragorn egy darabig habozott. – Nincs szándékomban – mondta – letenni a kardomat, vagy Andúrilt akárki más kezébe adni.
– Ez Théoden akarata – mondta Háma.
– Nem értem, miért lenne előbbrevaló Thengel fia Théoden akarata Arathorn fia Aragorn, a gondori Elendil utóda akaratánál.
– Mert ez Théoden háza, s nem Aragorné, még ha ő Gondor királyaként Denethor székében ülne is – mondta Háma, odalépett az ajtó elé, s elállta előttük az utat. Kezében a kard most a hegyével irányult az idegenek felé.
– Fölös beszéd ez – mondta Gandalf. – Théoden parancsa szükségtelen, nemet mondani rá haszontalan. Egy király akarata tulajdon csarnokában parancs, akár oktalan az, akár bölcs.
– Úgy van – mondta Aragorn. – S én megtenném, amit a ház ura parancsol, még ha a ház egy favágó kunyhója lenne is, ha bármi más kardot hordanék, s nem az Andúrilt.
– Akárhogy hívják a kardodat- mondta Háma –, itt le kell tenned, ha nem akarsz egymagad megvívni Edoras valamennyi emberével.
– Nem lenne egymaga – mondta Gimli, s a fejszéje élét próbálgatta, miközben sötét pillantást vetett az ajtónállóra, olyat, mintha fiatal fa lenne, s ő ki akarná vágni. Nem lenne egymaga!
– Ugyan! – mondta Gandalf. – Hiszen itt mind barátok vagyunk. Vagy legalábbis annak kellene lennünk: mert ha összeverekszünk, egyetlen jutalmunk Mordor kacagása lesz. Engem sürget a küldetésem. Tessék, legalább az én kardom, jó Háma, őrizd gondosan. Glamdring a neve, mert tündék kovácsolták időtlen időkkel ezelőtt. Most engedj belépnem. Gyerünk, Aragorn!
Aragorn vonakodva leoldotta a kardkötőjét, s kardját függőlegesen a falnak támasztotta. – Leteszem – mondta –, de megparancsolom nektek, hogy egy ujjal se érjetek hozzá, és ne engedjétek meg, hogy akárki kézbe vegye. Mert ez a tünde-kéztől származó hüvely a Kettétört Pengét őrzi, melyet Eggyé kovácsoltak. Valamikor az idők mélyén Telchar volt a kovácsa. Halálnak halálával hal, aki nem Elendil utóda, s mégis kihúzza Elendil kardját.
Az ajtónálló hátralépett, s ámulattal nézett Aragornra. – Úgy rémlik, te elfeledett időkből jöttél, az énekek szárnyán. Úgy lesz, uram, ahogy parancsolod.
– Nos – engedett végül Gimli is –, ha Andúril a társa, itt maradhat az én fejszém is, nem kell szégyenkeznie – s letette fegyverét a földre. – S most, hogy minden kívánságod teljesült, gyerünk s beszéljünk uraddal.
Az ajtónálló még mindig habozott. – A botod... mondta Gandalfnak. – Bocsáss meg, de azt is itt kell hagynod.
– Ostobaság! – mondta Gandalf. – Más az óvatosság és más az udvariatlanság. Én öreg vagyok. Ha mentemben nem támaszkodhatom a botra, inkább leülök itt, s megvárom, míg Théodennek úgy tetszik, hogy kibotorkáljon és itt elegyedjék szóba velem.
Aragorn elnevette magát. – Mindnyájunknak van valamije, ami kedves ahhoz, hogy másra bízná. De megfosztanál egy öregembert a támaszától? Ugyan, nem engednél bemenni már?
– A bot egy mágus kezében több, mint az öregek támasza – mondta Háma. Alaposan megnézte a kőrisfa botot Gandalf kezében. – De valamirevaló ember, ha kételyei vannak, bízza magát a bölcsességére. Én elhiszem, hogy jó barátok vagytok, tiszteletre méltó emberek, és nem rossz szándék lakik bennetek. Menj hát.
Az őrök most fölemelték az ajtót lezáró nehéz keresztgerendát, benyomták az ajtószárnyakat, s azok nyikorogva fordultak el roppant sarokvasukon. Az utazók beléptek. A csarnok sötétnek és melegnek tetszett a dombtető tiszta hidege után. Hosszú volt és széles, árnyékokkal és félhomállyal teli; roppant oszlopok tartották magas mennyezetét. De az eresz alól, a keleti ablakokból, csillogó napdárdák döfték át itt-ott a homályt. A füstnyíláson át, a felszálló füst foszlányai mögött sápadtkék volt az ég. Mikor szemük hozzáidomult a világításhoz, az utazók látták, hogy a csarnok padlata más-más színű kőlapokkal van borítva; ágas-bogas “rúnák“ és összefonódott alakok díszítették. Már az oszlopok dús, félig kivehető színekben és tompa aranyszínben pompázó faragványait is láthatták. Szőnyeg is sok lógott a falon, beléjük szőve ősi regék vonuló figurái; egyik-másik az évektől volt fakó, egyikmásak a homályban mutatott sötétet. De az egyik alakra ráesett a napfény; fiatal férfi volt, fehér lovon. Roppant kürtöt fújt, szőke haja lobogott a szélben. Lova fölszegte a fejét, orra lika vörös volt, kitágult, ahogy a távoli csata szagát érezve fölnyerített. Lába körül zölden-fehéren habzó víz futott és vetett hullámot.
– Íme: az Ifjú Éorl! – mondta Aragorn. – Így lovagolt Északról a csatába, Celebrant mezejére.
A négy útitárs elindult előre, el a csarnok közepén levő tűzhely mellett, amelyen nagy fahasábok égtek. Azután megálltak. A csarnok túlsó végében, a tűzhelyen túl, háromlépcsős, északra néző emelvény állt; az emelvény közepén aranyozott trónszék. Egy vénember ült rajta, oly görnyedt a kortól, hogy szinte törpnek látszott; de ősz haja hosszú volt és dús, varkocsba fonva hullott a vállára a homlokát övező aranykarika alól. A karikán elöl egyetlen hatalmas gyémánt. Szakálla, mint a hó fedte a térdét; de szeme még izzott a tűz fényében, s fölvillant, ahogy ránézett az idegenekre. Trónusa mögött fehér ruhás nő. S lábánál, a lépcsőn aszott kis férfialak; szemhéja duzzadt, arca sápadt és okos.
Csönd volt. Az öregember a trónuson meg sem moccant. Gandalf törte meg a csendet. – Üdv neked, Thengel fia Théoden! Visszatértem! Mert lásd, jön a vihar, s most minden jó barátnak össze kell fognia, különben egyenként mészárolják le valamennyit.
A vénember lassan fölemelkedett, rátámaszkodott csontnyelű kurta fekete botjára, és látták, bármilyen hajlott is a háta, még mindig magas, fiatal korában meg ugyancsak szálas és büszke lehetett.
– Üdvözöllek – mondta –, ám bizonyára arra számítasz, hogy szívesen látlak. De az az igazság, hogy jöttöd nek nem örvendünk, Gandalf mester. Te mindig rossz hírek hírnöke voltál. A bajok csapatban követtek, mint a varjak, s olykor a bajnál is rosszabbak voltak. Nem akarok hazudni neked: mikor meghallottam, hogy Keselyüstök üres nyereggel tért haza, nemcsak a ló hazajöttének örültem, hanem a lovasa hiányának is; s mikor Éomer hírét hozta, hogy eltávoztál egykori otthonodba, nem gyászolalak. De sose higgyen az ember a távolról jött hírnek. 
– Itt vagy megint! És veled több rossz, mint valaha, több, amint amennyire számítani lehetett. Miért mondanám hát, hogy szívesen látlak, Vészmadár Gandalf? Azt mondd meg nekem. – S lassan visszaereszkedett a trónusára.
– Igazat szólsz, uram – mondta a trónus lépcsőjén ülő sápadt férfi. – Nincs még öt napja sem, hogy híre jött: Théodredet, a fiadat és jobbkezedet, Lovasvég második sereg vezérét levágták a Nyugatvégen a Vas folyó mentén. Éomer édeskevéssé megbízható. Ha őrá bíznád az uralmat, kevesen maradnának falaid őrizetére. És most vettük Gondorból hírét, hogy a Fekete Úr készülődik a világ ellen. S lám, e vándor épp ezt az órát választja, hogy visszatérjen. Hát miért örülnénk a jöttödnek, Vészmadár uram? Én Láthspell-nek hívlak, Vészhírnöknek; s a vészhír, mint mondani szokták, korántsem szívesen látott vendég. Mogorván elnevette magát, duzzadt szemhéját fölvonta egy pillanatra, és sötét tekintetet vetett az idegenekre.
– Téged bölcsnek tartanak, Kígyónyelvű, s kétségtelen, hogy uradnak komoly támasza vagy – felelte Gandalf lágyan. – De az ember kétféleképpen lehet vészek hírnöke lehet, hogy ő a vész okozója; de lehet, hogy bajban keres fel, hogy segítséget hozzon, máskor a színét se látod.
– Úgy van – mondta a Kígyónyelvű –, de van egy harmadik fajta is: a dögevő, aki mások bánatán töltekezik; a háborún hízó dögkeselyű. Te mi segítséget hoztál valaha is, Vészmadár úr? Legutóbb is, mikor itt jártál nálunk, te kértél segítséget tőlünk. Akkor az urunk megmondta, válaszd ki magadnak azt a lovat, amelyik tetszik, aztán távozz innét; s akkor, arcátlanságodban és mindenki csodálkozására, Keselyüstököt választottad. Urunknak ezzel súlyos bánatot okoztál, s mégis úgy rémlett, megérte, hogy téged mielőbb az országon kívül tudjunk. Gyanítom, hogy most is ez hozott ide; nem adni, hanem kapni akarsz. Hoztál magaddal embereket? Hoztál lovakat, kardokat, lándzsákat? Azt segítségnek hívnám; most annak vagyunk híján. De kik ezek, akik a nyomodban járnak? Három rongyos vándor, szürke ruhában, s te vagy négyük közül a leginkább koldusforma!
– Thengel fia Théoden, mintha csarnokodban az utóbbi időben alábbhagyott volna az udvariasság! mondta Gandalf. – Vajon a küldönc a kapuból nem jelentette-e útitársam nevét? Ritkán volt Rohan bármelyik urának három ilyen nevezetes vendége. Fegyvereik, amelyeket ajtódban letettek, sok halandó emberrel fölérnek, ha azok mégoly hatalmasak is. Ruházatuk szürke, mert a tündéktől kapták, s csak így tudtak eljutni nagy csarnokodba, a veszedelemnek árnyékából.
– Szóval igaz, amit Éomer jelentett, hogy ti szövetségben álltok az Aranyerdő varázslónőjével? – kérdezte Kígyónyelvű. – Nincs mit csodálkozni rajta Dwimordenben mindig is a hazugság hálóját szőtték.
Gimli előrelépett, de egyszerre ott érezte a vállán Gandalf kezét, s megállt mereven, mint a kő

Dwimordenben, Lórienben 
Ritkán jár-kelhetett az Ember, 
Halandó szem a Fényt se látta 
Gyakran, mely ráterül e tájra. 
Galadriel! Galadriel! 
Forrásod vize tiszta jel;
Fehér a csillag hó kezedben, 
Folttalan a levél, ha lebben, 
Ó, Dwimorden, Lórien, 
Nincs rá halandó szó, milyen!

Imigyen énekelt halk szóval Gandalf; aztán hirtelen mintha átalakult volna. Ledobta rongyos köpönyegét, nem támaszkodott már a botra, kihúzta magát; s csengő, hideg hangon szólalt meg:
– A bölcs csak azt mondja, amit tud, Gálmód fia Gríma. Te eszetlen kígyóvá lettél. Hallgass hát, s tartsd benn a szádban villás nyelvedet. Nem azért keltem át tűzön és halálon, hogy hamis szavakat váltsak egy szolgával, míg csak le nem sújtja a villám.
Fölemelte a botját. Mennydörgés morajlott. A nap kialudt keleten az ablakokban, az egész csarnok éjszakai sötétbe borult. A tűz lángja egyszerre zsarátnokká fakult. Más nem volt látható, csak Gandalf, fehéren, szálasan az elfeketült tűzhely előtt.
A sötétben hallották Kígyónyelvű sziszegését: – Hát nem megmondtam, hogy ne engedd a botját se behozni? Az a bolond Háma, elárult minket! – Villám csapott le, s kettéhasadt a mennyezet. Majd néma csönd. Kígyónyelvű széttárt karral, arcra borulva hevert a földön.
– Nos, Thengel fia Théoden, figyelsz-e rám? – mondta Gandalf. – Segítséget kérsz? – Fölemelte a botját, s az ablakra mutatott, odafönn. A sötétség ott mintha kitisztult volna, s az ablaknyíláson át, magasan fenn, egy foltnyi ragyogó eget lehetett látni. – Nem minden sötét. Szedd össze a bátorságodat, Lovasvég Ura, annál nagyobb segítséget senkitől sem kaphatsz. Aki kétségbeesik, annak nem tudok tanácsot adni. Pedig volna a számodra tanácsom, s volna mit mondanom. Akarod hallani? De nem szól mindenki fülének.
– Arra kérlek, jöjj ki velem az ajtó elé, s tekints le meszszire. Túl sokáig ültél itt a homályban, s bíztad magad hamis mesékre és álnok sugalmakra. 
Théoden lassan felállt a trónusáról. A csarnokban megint halvány fény támadt. A nő sietve odalépett a király oldalára, karját nyújtotta neki, az öregember megmegtántorodva lassú léptekkel lejött az emelvényről, s végigment a csarnokon. Kígyónyelvű ott maradt fekve a padlón. Az ajtóhoz értek, s Gandalf megdöngette.
– Kinyitni! – kiáltotta. – Lovasvég Ura közeleg!
Az ajtó kitárult, s fütyülve tört be a hideg. A dombon süvített a szél.
– Küldd le az őreidet a lépcső lábához – mondta Gandalf. – S te, úrnőm, egy időre hagyj magunkra minket. Én majd vigyázok rá.
– Menj, Éowyn, húgom leánya! – mondta a vén király. – A félelem ideje elmúlt.
A nő megfordult, s lassan visszament a trónterembe. Mikor az ajtóhoz ért, megfordult, s visszanézett. Tekintete, ahogy szemében hűvös szánalommal a királyra pillantott, komoly volt és gondterhelt. Arca nagyon szép, hoszszú haja aranyzuhatag. Ezüsttel övezett fehér köntösében magas volt és karcsú; látszott rajta, hogy királyok leánya, erős és kemény, mint az acél. Aragorn most látta először napvilágnál Rohan úrnőjét, Éowynt, s szépnek, hideggyönyörűnek találta, olyannak, mint a sápadt tavaszi reggel, de éretlennek még az asszonysorra. És Éowyn ráébredt Aragorn ottlétére, a királyok szálfa termetű utódára, aki sok-sok bölcsességet hordoz, s akinek szürke köpönyege olyan erőt rejt, amit ő még épp csak hogy érez. Egy pillanatra mintha kővé vált volna, majd gyorsan visszafordult, és bement.
– Nos, uram – mondta Gandalf –, nézd az országodat. S szívj újra szabad levegőt!
A magas teraszról messze elláttak a folyón túlra, a messzeség ködébe vesző zöld legelőkre. Itt-ott szélfútta esőfüggönyök csüngtek ferdén a földre. Az az ég a fejük fölött és nyugaton még mindig mennydörgős sötét volt, s a távolban, a láthatatlan dombok között, villámfény villogott. De a szél épp fordulóban volt, kezdett északivá válni, a vihar távolodott, eldübörgött délnek, a Tenger irányába. Egyszerre a felhők egy hasadékán napdárda hatolt át. A záporozó esőszálak csillogtak, mint az ezüst, s a távolban a folyó üvegként sziporkázott.
– Itt nincs olyan sötét – mondta Théoden.
– Nincs – mondta Gandalf. – És a kor se nehezedik akkora súllyal a válladra, mint némelyek hinnék. Dobd el botodat!
A fekete bot koppanva hullott a földre a király kezéből. Ő kihúzta magát, lassan, mint aki a keserves robot végén kiegyenesíti hosszú görnyedéstől elmerevedett derekát.Most szálegyenesen állt ott, s ahogy fölnézett a tisztuló égboltra, szeme kék volt.
– Az utóbbi időkben egyre sötétebbek voltak az álmaim – mondta. – De most úgy érzem magam, mint aki fölébredt. Most már azt kívánnám, bár jöttél volna korábban, Gandalf. Mert félek, hogy későn értél ide, csak hogy házam végnapjainak szemtanúja légy. Nem áll már soká a csarnok, amit Éorl fia Bregó épített. A magas trónust tűz emészti meg. Mondd hát, mi a teendőm?
– Sok minden – mondta Gandalf. – Mindenekelőtt hívasd Éomert. Ha jól sejtem, börtönre vetetted, Gríma tanácsára, akit terajtad kívül mindenki Kígyónyelvűnek emleget.
– Úgy van – mondta Théoden. – Megtagadta a parancsot, és halállal fenyegette Grímát a tulajdon csarnokomban.
– Attól téged még szerethet, ha Kígyónyelvűt és a tanácsait nem szereti is – mondta Gandalf.
– Lehet. Megteszem, amire kérsz. Hívd ide Hámát. Minthogy ajtónálló tisztében megbízhatatlannak bizonyult, legyen most parancsközvetítő. A bűnös vezesse a bűnöst ítélőszékem elé – mondta Théoden. Hangja komor volt, de ránézett Gandalfra; elmosolyodott, s ettől kisimult, s nem is tért vissza többé arcának sok-sok ránca.
Hámát odarendelték, s mikor az ajtónálló elment, Gandalf Théodent az egyik kőszékhez vezette, ő maga meg a király lábához ült a legfelső lépcsőfokra. Aragorn s a társai odaálltak mellé.
– Nem ez az ideje annak, hogy mindent elmondjak, amit hallanod kell – mondta Gandalf. – De ha a remény nem csal meg, hamarosan eljön az idő, amikor többet is mondhatok. Nagyobb veszély fenyeget, mint amekkorát Kígyónyelvű ravaszsága képes volt beleszőni az álmaidba. De lám, nem álmodsz többé. Élsz. Gondor és Rohan nem áll egyedül. Az Ellenség kiszámíthatatlanul erős, nekünk mégis van miben reménykednünk, olyasmi, amiről nekik még fogalmuk sincsen.
Gandalf most szaporán szőtte a szót. Halkan beszélt, úgy, hogy senki más ne hallja, mit mond, csak a király. Még a végére sem ért, fölcsillant Théoden szeme, fölállt a helyéről, kihúzta magát. Gandalf odaállt melléje, együtt néztek ketten a magasból Uordor felé.
– Igen – mondta Gandalf, most harsány, éles, csengő hangon. – Ott rejlik a reményünk, ahol a legnagyobb félelmünk is. Hajszálon múlik a végromlásunk. De ha egy kis ideig még nem hagyjuk legyőzni magunkat, van számunkra remény.
Tekintetüket most a többiek is arrafelé fordították. Számolatlan mérföldekre, a látóhatár szegélyén, a Homály Földjének sötét hegyein is túl időzött gondolatuk és reményük. Hol lehet most a Gyűrűhordozó? Mily vékony az a hajszál, amin végítéletük függ! Legolasnak, ahogy éles szemét erőltette, úgy rémlett, fehér villanást lát; talán a nap villant az Őrtorony csúcsán. S még annál is távolabb, végtelenül messze és mégis jelenlevő fenyegetésként, csöpp lángnyelvet vélt látni.
Théoden lassan leült, s mintha fáradtsága birokra kelt volna érte Gandalf akaratával. Megfordult, s a nagy házra nézett. – Ó, jaj, miért éppen nekem kell megérnem e gonosz napokat, öregkoromra miért ezt, s nem a békességet, amit megérdemelnék? Odavan Boromir, a bátor! A fiú odavész, az öreg elaszván tengeti napjait. – Térdére kulcsolta ráncos kezét.
– Ujjad jobban emlékeznék régi erejére, ha kardmarkolatot szorítana – mondta Gandalf.
Théoden fölállt, s keze kardot keresett az oldalán; de hiába. – Hová tette Gríma? – motyogta magában.
– Fogadd el ezt, uram! – mondta egy tisztán csengő hang. – Mindig is téged szolgált. – Két férfi közeledett a lépcsőn puha léptekkel, s állt meg pár lépcsőfokkal lejjebb. Egyikük Éomer volt. Hajadonfőtt, vért nélkül, de a kezében meztélen kard, s ahogy letérdelt, markolatát nyújtotta ura felé.
– Ez hogy lehetséges? – kérdezte a király szigorúan. Éomerhez fordult, s a férfiak csodálkozva nézték, mily szálegyenes, büszke, ahogy most előttük áll.
– Az én művem, uram – mondta reszketve Háma. Én úgy értettem a parancsot, hogy Éomert szabaddá kell tennem. Akkora öröm volt a szívemben, hogy talán tévedtem. S minthogy szabad, s a Lovasság seregvezére, elhoztam neki a kardját, ahogy kérte.
– Hogy a lábad elé fektessem, uram – mondta Éomer. Théoden egy pillanatig némán nézett le az előtte térdeplő Éomerre. Egyikük sem mozdult.
– Nem fogadod el a kardot? – kérdezte Gandalf. Théoden lassan kinyújtotta a kezét. Ahogy ujjai átfogták a markolatot, a körülötte állók szinte látták, mint tér vissza karjába az erő és elszántság. Váratlanul fölemelte a kardot, s a csillogó penge szisszenve sújtott a levegőbe. Théoden nagyot kiáltott. S hangja tisztán csengett, ahogy rázendített Rohan nyelvén a fegyverbe hívó dalra.

Fel hát, Théoden Lovasai, fel, fel! 
Borzalmak dúlnak, hajnal-egünk sötét. 
Nyerget a lóra, a kürt szava zengjen!
Hajrá, éor fiak!

Az őrök, azt hivén, hogy őket hívja, beszaladtak, s rohantak fel a lépcsőn. Döbbenten bámultak urukra, majd egy emberként rántották ki valamennyien a kardjukat, s fektették a lába elé. – Parancsodat várjuk! – mondták.
– Westu Théoden hál! – kiáltotta Éomer. – Boldogság látni, hogy megint a régi vagy! Soha ne mondja senki, Gandalf, hogy te mindig csak a gyászra jössz!
– Vedd vissza a kardod, Éomer, húgom fia! – mondta a király. – Menj, Háma, és hozd az én kardomat! Gríma őrzi. És hozd ide őt is. Nos, Gandalf, azt mondtad, tanácsod van a számomra. Halljam. Mi légyen az?
– Már meg is fogadtad – mondta Gandalf. – Vesd a bizalmadat Éomerbe, s ne egy fondor lelkű cselszövőbe. Vesd el a sajnálkozást és a félelmet. Tedd azt, amit éppen tenned kell. Minden embert, aki megüli a lovat, küldj azonnal nyugatra, amint Éomer tanácsolta; mindenekelőtt Szarumám kell megsemmisíteni, amíg még lehet. Ha nem sikerül, elbuktunk. Ha sikerül – akkor jön a következő feladat. Ezalatt itthon maradt népedet, asszonyokat, gyerekeket, öregeket, menekítsd a hegyekbe. Tán nem készültek föl rá e gonosz időkben? Vigyenek élelmet magukkal, de ne késlekedjenek, ne hurcoljanak magukkal kincseket, se kicsit, se nagyot. Az életük forog kockán.
– Úgy látom, jó a tanácsod – mondta Théoden. – Népem tehát készüljön fel. De ti a vendégeim vagytok – s joggal mondtad, Gandalf, hogy udvaromban alábbhagyott az udvariasság. Ti egész éjszaka lovagoltatok, s mindjárt dél. Nem aludtatok és nem ettetek. Rendbe hozatom nektek a vendégházat; ha ettetek, aludnotok kell.
– Nem, uram – mondta Aragorn. – A fáradt számára nincs pihenés. Rohan embereinek azonnal nyeregbe kell szállniuk, s mi velük lovagolunk, fejszével, karddal, íjjal. Mi nem pihenőt hoztunk nekik, Lovasvég ura. S én megígértem Éomernek, hogy együtt rántunk kardot.
– Akkor valóban bízhatunk a győzelemben! – mondta Éomer.
– Bízhatunk, igen – mondta Gandalf. – De Vasudvard erős. És más veszély is közeleg. Ha mi ellovagoltunk, ne késlekedj, Théoden. Vezesd sietve a néped a hegyekbe, Dúnharg erődjébe.
– Nem úgy, Gandalf – mondta a Király. – Te magad sem tudod, mennyire értesz a gyógyításhoz. Nem így lesz. Én is veletek tartok a háborúba, hogy ha kell, csatában essem el. Így nyugodtabb lesz az álmom.
– S akkor majd énekek őrzik Rohan dicső bukásátmondta Aragorn. A körülöttük álló fegyveresek összeütötték fegyvereiket s úgy kiáltottak: – A Lovasság Ura nyeregbe száll! Föl, éorlfiak!
– De a népedet nem hagyhatod itt fegyvertelenül és pásztor nélkül – mondta Gandalf. – Ki vezeti, ki kormányozza őket tehelyetted?
– Erről is gondoskodom – mondta Théoden. – Itt jön a tanácsadóm.
E pillanatban lépett ki a csarnokból Háma. Mögötte két másik ember közt Gríma, a Kígyónyelvű jött hajbókolva. Holtsápadtan. Pislogott a napvilágban. Háma letérdelt, és átnyújtott Théodennek egy aranypántos, zöld kövekkel kivert hüvelyű, hosszú kardot.
– Íme, Uram, ősi kardod, a Herugrim – mondta. A Kígyónyelvű ládájában volt. Vonakodott a kulcsát ideadni. Akadt ott sok minden más is, amit az emberek nem lelnek.
– Hazudsz – mondta Kígyónyelvű. – E kardot urad adta át nekem megőrzésre.
– S most ő veszi vissza – mondta Théoden. – Talán nincs kedvedre?
– Nincs, uram – mondta Kígyónyelvű. – Én, amenynyire tőlem telik, vigyázok rád s a tieidre. De ne fáraszd agyon magad, s ne élj vissza az erőddel. Hadd foglalkozzék más e bosszantó vendégekkel. Most hordják ki asztalodra a pecsenyét. Nem mégy ebédelni?
– Megyek – mondta Théoden. – S tálaljanak a vendégeimnek is. A házigazda ma ellovagol. Küldj szét hírnököket! Szólítsanak fegyverbe mindenkit, aki itt él! Minden fegyverfogható férfi és épkézláb legény, mindenki, akinek lova van, nyeregbe szálljon és a kapumnál legyen a déltől számított második órán.
– Uram! – kiáltott Kígyónyelvű. – Épp ettől féltem. Ez a mágus megbűvölt téged. És ki marad itt, hogy megvédjen téged, atyáid Aranycsarnokát és a kincseidet? Ki őrizze Lovasvég Uralkodóját?
– Ha ez bűbáj – mondta Théoden –, úgy vélem, sokkal egészségesebb, mint a te suttogásod. Már nem sok hiányzott, hogy hízelkedéssel rábírj, négykézláb járjak, mint az állat. Nem, nem marad itt senki, még Gríma sem. Gríma ellovagol. Menj! Még van időd a rozsdától megtisztítani a kardodat!
– Kegyelem, Uram! – szűkölt Kígyónyelvű, a földön fetrengve. – Szánd meg, aki megfáradt a szolgálatodban. Ne küldj el magad mellől! Legalább én álljak melletted, amikor mindenki más itt hagy. Ne küldd el a hűséges Grímát!
– Megszánlak – mondta Théoden. – Nem küldelek el magam mellől. Én magam megyek a háborúba, az embereimmel. Jöjj te is velem, és tégy bizonyságot a hűségedről.
Kígyónyelvű szeme körbejárt az arcokon. Mint az üldözött állat, keresett valami rést ellenségei gyűrűjén, ahol elmenekülhet. Hosszú, sápadt nyelve végignyalt az ajkán. 
– Várható volt, hogy egy Éorl házából való király erre az elhatározásra jut – mondta. – De akik igazán szeretik, tekintettel lehettek volna hanyatló éveire. Látom, későn jöttem. Mások, akik talán kevésbé gyászolnák őt, már meggyőzték az igazukról. S ha nem tudom a művüket meg nem történtté tenni, legalább hallgass meg, uram! Hagyj itt valakit Edorasban, aki ismeri szándékodat s akaratodat tiszteletben tartja. Nevezz ki hűséges helytartót. Hadd őrizzen Gríma, a tanácsadód, mindent a visszatértedig.
Éomer elnevette magát. 
– S ha ez a kérés nem ment föl a hadbavonulástól, tiszteletre méltó Kígyónyelvű – kérdezte –, mi lenne az a kevésbé tisztes hivatal, amit elfogadnál? Hajlandó lennél egy zsák élelmet fölcipelni a hegyek közé... már ha akadna, aki rád merné bízni?
– Nem, Éomer, te nem látod át teljesen Kígyónyelv uram szándékait – mondta Gandalf, s a tanácsadóra szegezte átható tekintetét. – Ő merész és agyafúrt. Most is a veszéllyel játszik, s megnyerte a dobást. Máris hiábavaló;órákat lopott el a drága időmből. Földre, Kígyó! – rivallt rá rettentő hangon. – Hasra! Mióta állsz Szarumán szolgálatában? S jutalmul mit ígért neked? Ha minden férfi meghalt, részesedhetsz a kincsből, s megkapod a nőt, akire vágysz? Már eddig is túl régen lesed a szemed sarkából és kíséred lépteit.
Éomer a kardjához kapott. – Tudtam! – motyogta. Már ezért is ketté kellett volna hasítanom, semmibe véve az udvar törvényeit. De van még más okom is rá. – Egy lépést tett feléje, de Gandalf keze megállította.
– Éowyn most biztonságban van – mondta. – De te, Kígyónyelvű, megtettél mindent, amit igazi uráért megtehet valaki. Ezért jutalmat érdemelsz. Ám Szarumán hajlamos rá, hogy megfeledkezzék az adósságáról. Így hát azt tanácsolom, siess hozzá, s juttasd eszébe, nehogy elfeled kezzék hűséges szolgálataidról.
– Hazudsz – sziszegte Kígyónyelvű.
– Ez a szó túlságosan is könnyen és gyakran hagyja el a szádat – mondta Gandalf. – Nem hazudok. Lásd, Théo den, kígyó ez! Nem volna biztonságos magaddal vinned, de itthon sem hagyhatod. Igazság szerint le kéne vágni. De nem volt mindig olyan, mint most. Valamikor ember volt, s szolgált a maga módján. Adj neki egy lovat, s menjen, amerre akar. S hogy merre, abból megítélheted, miféle.
– Hallod ezt, Kígyónyelvű? – mondta Théoden. Választhatsz: vagy velem lovagolsz a háborúba, hogy csatában mutasd meg, valójában ki vagy; vagy mehetsz, ahová akarsz. De akkor, ha még egyszer elém kerülsz, nem kegyelmezek.
Kígyónyelvű lassan föltápászkodott. Félig hunyt szemmel végigmérte őket. Arca a végén Théodenen állapodott meg, s már-már szóra nyitotta a száját. Majd váratlanul kiegyenesedett. Keze reszketett. Szeme izzott. Akkora gonoszság áradt belőle, hogy önkéntelenül mindenki hátralépett. Kivicsorította a fogát; aztán mély lélegzetet vett, és odaköpött a király lába elé; félreszökkent, s futva elindult lefelé a lépcsőn.
– Utána! – mondta Théoden. – Ügyeljetek, nehogy kárt tegyen valakiben, de ne bántsátok és ne álljátok útját. Ha akarja, adjatok alá egy lovat.
– Ha ugyan akad, amelyik megtűri a hátán – mondta Éomer.
Az egyik őr lerohant a lépcsőn. Egy másik lement a forráshoz a terasz aljába. Sisakjában vizet fogott, s fölmosta a követ, ahol Kígyónyelvű bemocskolta.
– És most, barátaim, gyerünk – mondta Théoden. Gyerünk, és legalább így, futtában együnk valamit. Visszamentek a trónterembe. Már hallották lent a városban a hírnökök kiáltásait és hallották a hadba hívó kürtöket. Mert a király nyomban indulni akart, amint a város és a környék férfiai kardot kötnek és összegyűlnek.
A négy vendég és Éomer a király asztalához ült, s a királyt maga Éowyn úrnő szolgálta ki. Sietve ettek-ittak. Théoden Szarumánról faggatta Gandalfot, s a többiek némán hallgatták.
– Kitudná, meddig nyúlik vissza az árulása? – mondta Gandalf. – Nem volt mindig gonosz. Egykor semmi kétségem nem volt, hogy Rohan barátja; s még akkor is hasznosnak ítélt titeket, mikor szíve már hűlni kezdett. De már régen a romlásotokra tört, már akkor, hogy barátságot tettetett, mert még nem készült fel ellenetek. Azokban az időkben Kígyónyelvűnek könnyű dolga volt, s amit tettél, azt hamar megtudták Vasudvardban, mert földed nyitva állt, s jöttek-mentek az idegenek. És Kígyónyelvű már akkor is a füledbe suttogott, mérgezte a gondolataidat, hűtötte a szívedet, gyöngítette a tagjaidat, s hiába vigyáztak mások éberen, nem tehettek semmit, mert te nála tartottad az akaratodat.
De amikor én megszöktem és figyelmeztettelek, az álorca lehullott, legalábbis azok előtt, akik látták. Kígyónyelvű ezután már veszélyes játékot játszott, örökké késleltetni igyekezett, meggátolni, hogy az erődet összegyűjtsd. Ravasz volt; elaltatta az emberek éberségét, s ha alkalom adódott, félelmet keltett bennük. Emlékszel, hogy biztatott, vigyél magaddal mindenkit északra, vadkacsavadászatra, amikor nyugatról közvetlen veszély fenyegetett? S rávett, hogy tiltsd meg Éomernek a betörő orkok üldözését. Ha Éomer nem dacolt volna a te száddal szóló Kígyónyelvvel, az orkok mostanra már elérték volna Vasudvardot, kincset érő zsákmányukkal. Nem mintha az az lett volna, amire Szarumán igazán vágyik, de akkor is, a társaság két tagját ejtette foglyul, két részesét a titkos küldetésnek, amiről még neked sem beszélhetek nyíltan, Uram. El tudod képzelni, micsoda kínzásokat kellett volna kiállniuk, vagy Szarumán mit tudhatott volna meg tőlük, mindannyiunk romlására?
Sokat köszönhetek Éomernek – mondta Théoden. – A hűséges szív joga a kemény beszéd.
– És azt is tedd tán hozzá – mondta Gandalf –, hogy a sanda szem az igazság képét is sandának látja.
– Ami azt illeti, én majdhogy vak nem voltam mondta Théoden. – Majdnem mindent neked köszönhetek, barátom. Te megint idejében jöttél. Most, hogy elmegyünk, szeretnélek valami olyasmivel megajándékozni, ami a szíved vágya. Mondhatsz akármit, ami az enyém. Csak a kardomat ne.
– Hogy idejében érkeztem-e, majd kiderül – mondta Gandalf. – Ami meg az ajándékot illeti, uram, én azt választom, amire a legnagyobb szükségem van. Ajándékozd nekem Keselyüstököt! Eddig csak kölcsönben volt nálam, ha ugyan szabad ezt kölcsönnek nevezni. De most nagy veszélybe lovagolok vele, ezüstöt szegezek a fekete ellen, s olyasmit, ami nem az enyém, nem kockáztathatok. Meg aztán máris összeköt bennünket a szeretet köteléke.
– Jól választottál – mondta Théoden. – Boldogan neked adom. Pedig Keselyüstök nagy ajándék. Olyan ló több nincs. Az ősidők nagy csataménje kelt új életre benne. S ilyen még egy nem születik. Ti pedig, vendégeim, kérjetek bármit, ami a fegyvertáramban található. Kardra nincs szükségetek, de vannak itt sisakok, remek mívű vértek, atyáim még a gondoriaktól kapták ajándékba. Most, hogy elmegyünk, válasszatok belőlük magatoknak, s kívánom, hogy amit választotok, jól szolgáljon titeket.
Most hadiöltözékeket hoztak a király fegyvertárából, és Aragornt meg Legolast csillogó páncélba öltöztették. Sisakot is választottak, meg egy-egy kerek pajzsot; a pajzsok aranyozott dudorát zöld, fehér és vörös drágakövek díszítették. Gandalf nem öltözött páncélba, Gimlinek meg nem volt szüksége páncélingre, még ha találtak volna is termetére illőt, mert még Edoras kincstárában sem akadt jobb, mint az a kurta páncéling, amit az Északi Hegyek alatt kovácsoltak. De kiválasztott egy vasrátétes bőrsisakot, ami ráillett kerek fejére, s egy kicsi pajzsot is. A pajzsot zöld alapon vágtató fehér lóalak díszítette, Éorl házának címere.
– Védelmezzen becsülettel – mondta Théoden. – Nekem készült Thengel idején, még gyermekkoromban. Gimli meghajolt. – Büszke vagyok, Lovasvég Ura, hogy a te pajzsodat hordozhatom – mondta. – Ami azt illeti, a lovat is inkább magam hordanám, mint hogy ő hordozzon engem. A lábamat jobban kedvelem. De talán így is eljuthatok oda, ahol megvethetem a lábam, és kedvemre verekedhetek.
– Eljutsz – mondta Théoden.
A király fölállt, Éowyn nyomban odalépett hozzá, s boroskupát adott a kezébe. – Ferthu Théoden hál! – mondta. – Vegyétek a kupát, s igyátok ki könnyű szívvel. Váljék egészségetekre, mentetekben s jöttötökben.
Théoden ivott a kupából, majd Éowyn odakínálta a többi vendégnek. Mikor megállt Aragorn előtt, elámult, ránézett, s szeme felragyogott. Aragorn belenézett gyönyörű szemébe, és elmosolyodott; s amikor átvette tőle a kupát, s hozzáért keze a kezéhez, érezte, hogy Éowyn keze megremeg az érintéstől. – Üdv, Arathorn fia Aragornnak! – mondta a lány. – Üdv Rohan Úrnőjének! – felelte Aragorn, de arca immár gondterhelt volt és mosolytalan.
Mikor mind ittak, a király végigment a tróntermen, az ajtóig. Ott testőrök vártak rá, hírnökök, s a város és környékének valamennyi ura és törzsfője.
– Ím, ellovagolok, s tán ez lesz az utolsó utam – mondta Théoden. – Gyermekem nincsen. Fiam, Théodred, elesett. Húgom fiát, Éomert nevezem ki utódomul. Ha egyikünk sem térne vissza, válasszatok új urat, akaratotok szerint. De most, hogy elmegyek, valakire rá kell bíznom a népemet, valakire, aki helyettem uralkodik. Ki maradna itt közületek?
Senki se szólt.
– Nem is tudtok megnevezni senkit? Népem kiben bízik?
– Éorl házában – mondta Háma.
– De Éomert nem nélkülözhetem, ő sem maradhat itt – mondta a király –, s ő az Éorl-ház legifjabb sarja.
– Én nem Éomert mondtam – felelt Háma. – S nem is ő a legifjabb. Itt van Éowyn, Éomund lánya, Éomer húga. Félelmet nem ismer, nemes szívű. Mindenki szereti. Amíg te távol vagy, legyen ő az éorlfiak ura.
– Úgy legyen – mondta Théoden. – A hírnökök jelentsék be a népnek, hogy mától kezdve Éowyn úrnő a vezetője.
Ezután a király a trónszékre ült csarnokának ajtaja előtt, Éowyn elébe térdelt, s kezéből átvett egy kardot és egy páncélinget. – Ég veled, húgom leánya! – mondta a király. – Sötét az óra, ám mégis meglehet, hogy az Aranycsarnokba visszatérünk. De Dúnhargban a nép sokáig kitarthat, s ha a csata rosszra fordul, oda tér vissza, aki közülünk megmarad.
– Ne beszélj így! – mondta Éowyn. – Amíg vissza nem térsz, esztendő hosszúnak érzek minden napot. – S szeme a király mellett álló Aragornra tévedt.
– A király visszatér! – mondta Aragorn. – Ne félj! Nem Vasudvardban vár minket a végítélet.
A király Gandalffal az oldalán lement a lépcsőn. A többiek követték. Miközben a kapu felé tartottak, Aragorn visszanézett. Éowyn ott állt egymagában a lépcső fejénél, a csarnok ajtaja előtt; előtte a kard, hegyével lefelé, s két keze a markolatán. Rajta a páncéling; alakja ezüstösen csillogott a napfényben.
Gimli Legolasszal tartott, fejszéje a vállára vetve. 
– Végre úton – mondta. – Hogy az embereknek mennyi szó kell ahhoz, hogy tegyenek is valamit! Már ficánkol a kezemben a fejsze. Bár nem kétlem, hogy ezek a rohirok, ha arra kerül a sor, jól forgatják a kardot. De a hadviselésnek ez a módja akkor sincs ínyemre. Most hogy jutok én el a csatába, mondd? Bár mehetnék gyalog, s ne zötykölődnék, mint egy zsák, egy nyeregkápán!
– Biztosabb ülés, mint sok más, azt hiszem – mondta Legolas. – De az is biztos, hogy Gandalf boldogan lerak téged a földre, ha kezdődik a verekedés; ha ő nem, hát Keselyüstök. A fejsze nem lovasfegyver.
– És a törp se lovas. Én ork-nyakakat akarok hasogatni, s nem emberfejeket beretválni – mondta Gimli, s megsimogatta a fejszéje fokát.
A kapuban nagy sereg embert találtak, öreget-fiatalt, nyeregben, harcra készen. A mustrára több mint ezren sotakoztak föl. Lándzsáik, akár a fiatal erdő. Harsányan, vidáman kurjongattak, ahogy Théoden közeledett. Ott állt készen a király lova, Hósörény, meg Aragorn és Legolas lova is. Gimli komor képpel toporgott, de odajött hozzá Éomer, száron vezetve a lovát.
– Üdv, Glóin fia Gimli! – kiáltotta. – Nem volt időnk rá, hogy pálcával taníts a tisztességes beszédre, ahogy ígérted, de nem halaszthatnánk el egy időre a párbajunkat? Egy rossz szót nem ejtek az Aranyerdő Úrnőjéről.
– Elfelejtem a haragomat, Éomund fia Éomer mondta Gimli –, de ha valaha mód lesz rá, hogy a saját szemeddel lásd Galadriel Úrnőt, elismered, hogy ő minden hölgyek legszebbike, különben vége közöttünk a barátságnak.
– Úgy lesz! – mondta Éomer. – De addig bocsáss meg, s ennek jeléül ülj az én lovamra, kérlek. Gandalf a hadat vezeti a Lovasvég Urával, de Parázspatájú, a lovam, elvihet mindkettőnket, ha nincs ellenedre.
– Köszönöm, Éomer – mondta örömmel Gimli –, boldogan veled tartok, ha bajtársam, Legolas, mellettünk lovagolhat.
– Úgy lesz – mondta Éomer. – Legolas a bal oldalunkon, Aragorn a jobb oldalunkon, és senki sem mer megállni előttünk.
– Keselyüstök hol van? – kérdezte Gandalf.
– Fel-alá vágtat a füvön – mondták. – Nem enged embert a közelébe. Ott van, lám, a gázlónál, az a szürke árnyék ott a füzek közt.
Gandalf füttyentett, a ló nevét kiáltotta, az fölkapta a fejét, fölnyerített, megfordult, s mint nyílvessző szállt a gazdája felé.
– Ha a nyugati szél testet öltene, az lenne ilyen mondta Éomer a hatalmas ló vágtája láttán. Keselyüstök megállt a mágus előtt.
– Az ajándék, úgy látszik, máris a tied – mondta Théoden. – Ím, hallja mindenki! Vendégünket, Zsufazekés Gandalfot, s legbölcsebb tanácsadóját, a szívesen látott Vándort, kinevezzük Lovasvég főméltóságának, az éorlfiak vezérének, amíg csak nemzetségünk fennáll; s neki adjuk ajándékul Keselyüstököt, a lovak fejedelmét.
– Köszönöm, Théoden király – mondta Gandalf. Váratlanul hátravetette szürke köpönyegét, ledobta a kalapját, s fölpattant a ló hátára. Se sisak, se páncél nem volt rajta. Hófehér haja szabadon lobogott a szélben, fehér köntöse vakítóan fénylett a napon.
– Ím, a Fehér Lovas! – kiáltotta Aragorn, s mind fölkapták a szót.
– A Királlyal, a Fehér Lovassal! – kiáltották. – Előre, éorlfiak!
Felharsantak a kürtök. A lovak prüszköltek és ágaskodtak. Pajzsra lándzsa csattant. Aztán a király föltartotta a kezét, s mint hirtelen támadt szélvihar, Rohan utolsó serege mennydörögve megindult nyugatnak.
Éowyn sokáig látta még a lapályon a lándzsák csillogását, ahogy ott állt, magában, a néma ház ajtaja előtt.

7. fejezet

A Helm-szurdok

A nap már nyugatra járt, mikor Edorasból kilovagoltak; szemükbe sütött, s aranyra festette Rohan hullámos mezőit. Kitaposott út vezetett északnyugatra, a Fehérhegység lábánál, ezt követték, dombra föl, dombról le, át a zöld réteken, gyorsvizű folyócskák gázlóinak során. Messze, előttük, jobb kéz felől, a Ködhegység feketéllett, mérföldről mérföldre sötétebben, hatalmasabban. A nap lassan lenyugodott, nyomában megjött az este.
A csapat továbblovagolt. Kergette a kényszer. Féltükben, hogy elkésnek, könyörtelenül hajszolták a lovaikat, s csak ritkán álltak meg, rövid pihenőre. Rohan lovai gyorsak és szívósak, de mégis igen sok mérföld állt előttük. Légvonalban is több mint százhúsz mérföld választotta el Edorastól a Vas folyó gázlóját, ahol – azt remélték- rátalálnak a király embereire, a hadra, amely Szarumán seregeit igyekszik feltartóztatni.
Magába zárta őket az éjszaka. Végül megálltak, és letáboroztak. Már vagy öt órája voltak nyeregben, s mélyen a nyugati lapály szívében jártak, de útjuknak jó a fele még előttük állt. A csillagos ég és a növekvő hold alatt nagy körben verték föl sátraikat. Tábortüzet nem raktak, mert nem tudták, mi vár reájuk; de körös-körül lovas őröket állítottak, felderítők lovagoltak ki messze előre, s mint megannyi kísértet járták be a vidék minden zegét-zugát. Az éjszaka lassan telt, minden újság és riadalom nélkül. Hajnalban megszólaltak a kürtök, s egy órába sem telt, üton voltak megint.
Fejük fölött még nem gyülekeztek felhők, de valahogy súlyosan nehezedett rájuk a levegő; nagyon is meleg volt az évszakhoz képest. A felkelő napot pára homályosította el, s a nyomában egyre sötétebb lett az ég alja, mintha vihar készülődnék keleten. S előttük, északnyugaton, homályba burkolózott a Ködhegység lába, s e homály lassan lekúszott a Mágus Völgyébe is.
Gandalf hátramaradt, s odaugratott Legolashoz meg Éomerhez. – Neked, tünde lévén, éles a szemed, Legolas mondta –, s három mérföldről megkülönbözteted a pintyet a verébtől. Mondd, látsz valamit ott Vasudvard táján?
– Az még sok mérföldnyire van – mondta Legolas. Szemét beárnyékolta, és arra fordult. – Valami sötétséget látok. S nagy alakokat, vonulnak, messze a folyóparton; de hogy mifélék, nem tudom. Nem köd vagy felhő, amibe a tekintetem belefullad; mintha ismeretlen hatalom borítana homályt a tájra, hogy elfátyolozza, s e homály lassan tovahúzódik a folyó fölött. Mintha végtelen erdők sötétje csurogna lefelé a hegyek oldalában.
– Mögöttünk meg Mordor valódi vihara közeleg mondta Gandalf. – Nagyon fekete éjszakánk lesz.
Ahogy telt-múlt lovaglásuk második napja, úgy nehezedett rájuk, mind nagyobb súllyal a levegő. Délutánra már kezdték utolérni őket a fekete felhők; dagadozó szélű, vakító fényekkel villogó, baljós baldachinként borultak fölébük. A nap vérvörösen, füstfátyol mögött bukott le. A lovasok lándzsáinak hegye, mint a tűz, s a napfény utolsó dárdái a Trihyrne csúcsainak meredek falait is tűzbe borították; a Fehérhegység legészakibb vonulata már szinte ott volt a szemük előtt; három sziklás csúcs meredt a lenyugvó napba. A már-már kihunyó vörös fényben a sereg előőrse fekete pöttyöt pillantott meg; feléjük tartó lovas embert. Megálltak, s bevárták.
Horpadt sisakú, meghasadt pajzsú, kimerült ember volt. Lassan csúszott le a lováról, s megállt mellette, zihálva. Végre megszólalt. – Éomer itt van? – kérdezte. – Hát megjöttetek végre, ám későn és kevesen. Mióta Théodred elesett, minden rosszra fordult. Tegnap visszaszorítottak a Vas folyó mögé; sok embert veszítettünk, sokan maradtak ott az átkelésnél. Az éjjel meg friss erők keltek át és támadtak a táborunkra. Vasudvard, úgy látszik, kiürült; Szarumán fölfegyverezte a vad hegyi embereket, és a folyón túli Dún-föld pásztornépét is ránk uszította. Lerohantak minket. A pajzsfal megtört. A nyugathalmi Erkenbrand összegyűjtötte, akit csak össze tudott gyűjteni, s elindult velük várába, a Helm-szurdokba. A többiek szétszóródtak.
Éomer hol van? Mondjátok meg neki, hogy semmi remény, forduljon vissza Edorasba, mielőtt még a vasudvardi farkasok ideérnek.
Théoden, akit a hírnök nem látott a testőreitől, most előreugratott. – Jöjj, és állj elém, Ceorl! – mondta. – Itt vagyok. Az éorlfiak utolsó serege szállt síkra. S míg a csatát meg nem vívta, nem fordul vissza.
A hírnök arca földerült az örömtől és csodálkozástól. Kihúzta magát. Majd letérdelt, s átnyújtotta kicsorbult kardját a királynak. – Parancsolj velem, uram! – kiáltotta. – És bocsáss meg. Azt hittem...
– Azt hitted, hogy Meduseldben maradok, mint a téli viharban meghajló fa. Az voltam, amikor te ellovagoltál. De a nyugati szél megrázta az ágakat – mondta Théoden. – Adjatok friss lovat neki. És rajta, Erkenbrand segítségére!
Miközben Théoden a hírnökkel beszélt, Gandalf előrelovagolt, s elnézett észak felé, Vasudvard, majd nyugat felé, a lebukó nap irányába. Aztán visszafordult.
– Vágtass, Théoden – mondta. – Vágtass a Helmszurdokba! Ne a Vas folyó gázlójához, és ne késlekedj a pusztán. Most itt kell hogy hagyjalak egy kis időre. – Aragornhoz és Éomerhez, meg a király kíséretéhez fordult, s így kiáltott: – Őrizzétek Lovasvég urát, amíg én visszatérek! S várjatok a Helm kapujában! Ég veletek!
Keselyüstök a mágus egyetlen szavára mint a nyílvessző iramodott neki. Szinte utána se néztek, máris eltűnt; egyetlen ezüst villanás volt a napnyugtában, szél a fű fölött, futó, s szem elől eltűnő árnyék. Hósörény prüszkölt és ágaskodott, vágtatott volna utána; de csak a gyors röptű madár érhette utol.
– Hát ez meg mit jelent? – kérdezte az egyik testőr Hámát.
– Azt, hogy Zsufazekés Gandalfnak sürgős tennivalója akadt – felelt Háma. -Mindig így jön és megy, váratlanul.
– A Kígyónyelvű, ha itt lenne, könnyen találna rá magyarázatot – mondta a másik.
– Az biztos – mondta Háma. – De én már inkább várok a magyarázattal, amíg Gandalfot viszontlátom.
– Lehet ám, hogy soká kell várnod – mondta a másik. A sereg most letért a Vas folyó gázlójához vezető csapásról, és délnek vette az útját. Rájuk esteledett, de ők továbblovagoltak. Már közel jártak a nagy hegyekhez, de a Trihyrne csúcsai belevesztek az égbolt homályába. A Nyugathalmi völgy túlsó végében, még jó néhány mérföldnyire, egy zöldfüvű katlanból, szurdok hasított a hegyoldalba. Az ország emberei Helm-szurdoknak hívták, ősidőktől, egy hős nevéről, aki itt emelt magának erősséget. Egyre meredekebben, keskenyebben mélyült a hegybe a szurdok, míg csak Trihyrne árnyékában, mint roppant tornyok nem szöktek fel kétfelől a varjak látogatta szirtek, még a fényt is kirekesztve.
A Helm-kapuban, a szurdok szája előtt, sziklasarkantyú nyúlt ki a jobb oldali szirtfalból. Tetején ősi kőfal, s mögötte magas vártorony. Az emberek azt beszélik, hogy Gondor régmúlt dicső napjaiban tengerről jött királyok rakatták, óriásokkal. Kürtvárnak nevezték el, mert a toronyban megfújt kürt az egész szurdokban visszhangot ver, mintha rég elfeledett hadak indulnának harcba a hegyek alól, a barlangokból. A régiek Kürtvárról a déli szirtfalig falat is húztak, így állván útját, hogy a szurdokba bárki is behatoljon. A fal alatt, tágas átereszen ömlött át a Szurdokvíz. A Kürtszikla lábánál elkanyarodott, majd a
Helm-kapuból szelíden leereszkedő jókora tisztás közepén egy vízmosáson folyt bele a Helm-árokba. Onnét a Szurdok-katlanba, onnét meg a Nyugathalmi völgybe. Itt, az ország határán, a Helm-kapuba épített Kürtvárban lakott Erkenbrand, Nyugathalom ura. Mikor beköszöntöttek a sötét idők, s látszott, hogy háború fenyeget, bölcsen kijavíttatta a falat és megerősíttette a várat.
A sereg a mély völgyben járt, még nem érte el a Katlan bejáratát, amikor az előőrsök felől kürtszó hallatszott és kiáltozás. A sötétben nyílvesszők szisszentek. Egy felderítő vágtatott hátra, s jelentette, hogy a völgyben farkaslovasok vannak, s hogy egy sereg ork tart sietve dél felé a Vas folyó gázlójától, nyilván a Helm-szurdok irányába.
– Rengeteg holttestet találtunk, a mieink közül is sokat levágtak, ahogy erre menekültek – mondta a felderítő. – Szétszórt csapatokkal is találkoztunk, most fejetlenül kóborolnak erre-arra. Hogy Erkenbranddal mi van, úgy látszik senki sem tudja. Ha eddig el nem veszett, valószínű, hogy itt rohanják le, mielőtt a Helm-kapuhoz érne.
– Gandalfot nem láttátok? – kérdezte Théoden.
– De igen, uram. Sokan láttak egy fehér ruhás öregémbert lóháton, amint ide-oda vágtat a pusztán, mint a szélvész. Többen azt hitték, hogy Szarumán az. Azt mondják, erre lovagolt el az este, Vasudvard felé. Vannak, akik látták Kígyónyelvűt is, még korábban, egy ork-csapattal tartott északnak.
– Jaj a Kígyónyelvűnek, ha Gandalf ráakad – mondta Théoden. – De akkor is, ma egyetlen tanácsadóm sincs, se régi, se új. S ebben a helyzetben nem tehetünk okosabbat, mint hogy folytatjuk az utat, ahogy Gandalf mondta, a Helm-kapu felé, akár ott van Erkenbrand, akár nincsen. S azt tudják-e, hogy mekkora az északról jött sereg?
– Hatalmas – mondta a felderítő. – A menekültek, persze, minden ellenséget duplán számolnak, de beszéltem bátor szívű emberekkel is, és nem kétlem, hogy az ellenség fő ereje többszörösen meghaladja a mi együttes létszámunkat.
– Akkor hát igyekezzünk – mondta Éomer. – Vágjuk át magunkat az ellenségen a várkapuig. A barlangok a Helm-szurdokban százaknak is menedéket nyújtanak; onnét meg titkos utak vezetnek fel a hegyek közé.
– A titkos utakban ne bízz – mondta a király. – Szarumán már régen kikémlelt mindent. De lehet, hogy ott még sokáig ki tudunk tartani. Gyerünk hát!
Aragorn és Éomer most Legolassal vonult az élcsapatban. Álló éjszaka lovagoltak, bele az egyre mélyülő sötétségbe, s útjuk a hegyek lábánál, délen, a homályos dombok közt, egyre magasabbra hágott. Ellenséggel nemigen találkoztak. Itt-ott egy-egy csatangoló ork-bandával, de az orkok menekültek, mielőtt még elfoghatták vagy lekaszabolhatták volna őket.
– Tartok tőle – mondta Éomer –, hogy a király seregének közeledte hamarosan az ellenség vezérének, Szarumánnak vagy valamelyik kapitányának is a fülébe jut.
A hátuk mögött egyre észlelhetőbbé vált a háború zaja. A sötétben jól hallották a távolról jövő harsány énekszót. Már mélyen benne jártak a katlanban, amikor hátratekintve fáklyákat pillantottak meg, számtalan izzó fénypontot a sötét mezőkön, szétszórtan, mint a vörös vadvirágot, vagy hosszú, pislákoló, s a pusztáról fölfelé kanyargó libasorban. Itt-ott föllobbant egy-egy nagyobb tűz is.
– Nagy sereg, és keményen igyekszik utolérni mondta Aragorn.
– Tüzet hordoznak – mondta Théoden –, és fölperzselnek mindent, boglyát, fát, kunyhót. Gazdag volt e völgy, teli tanyákkal. S most jaj a népemnek!
– Bárcsak megérném azt a napot, mikor mint a vihar csapunk le rájuk a hegyek közül – mondta Aragorn. – Fáj, hogy így kell futnom előlük.
– Már nem futunk messzire – mondta Éomer. – Itt van előttünk Helm Árka, ez a vizesárokkal védett ősi földsánc, vagy négyszáz lépésnyire a Helm-kaputól. Ott megfordulunk, s fölvehetjük velük a harcot.
– Nem, ahhoz kevesen vagyunk, hogy az árkot tartani tudnánk – mondta Théoden. – Mérföldnél is hosszabb, s széles nyílás vezet át rajta.
– Ha megszorítanak, az utóvédnek tartania kell mondta Éomer.
Se csillag, se hold nem világított, ahogy átlovagoltak az árok nyílásán, ott, ahol a fentről érkező víz az árokba torkollik, s a Kürtvárba vezető út metszi a sáncot. A sánc .áratlanul szökött elébük a sötét árkon túl. Mikor a lovuk odaért, őrszem kérdezte őket.
– Lovasvég Ura lovagol Helm Kapujához! – felelt Éomer. – Én Éomund fia Éomer vagyok.
– Nem remélt jó hír – mondta az őrszem. – Igyekezzetek! Sarkatokban az ellenség.
A sereg átvonult a nyíláson, s megállt fenn, a lejtős réten. Nagy örömükre megtudták, hogy Erkenbrand jó néhány embert hagyott hátra a Helm-kapu védelmére, és számos menekült is érkezett.
– Lehetnek tán ezren is, akik gyalogszerrel fel tudják venni a harcot – mondta az öreg Gamling, az árok védőinek vezetője. – De java részük vagy nagyon is sok telet ért meg, vagy nagyon is keveset, mint a fiam fia itt. Mi újság Erkenbrandról? Tegnap azt a hírt vettük, hogy errefelé tart mindazokkal, akik Nyugathalom legjobb lovasai közül megmaradtak. De még nem érkezett meg.
– Félek, hogy egyelőre nem is fog – mondta Éomer. A felderítőinknek semmi hírük róla, s a hátuk mögött az egész völgy teli ellenséggel.
– Jó lenne, ha megmenekült volna – mondta Théoden. – Nagyszerű ember. A Pörölykezű Helm vitézsége kelt új életre benne. De nem várhatjuk be itt. Minden erőnket össze kell vonnunk a falak mögött. Jól el vagytok látva? Mi élelmet alig hoztunk, mert nyílt csatára lovagoltunk ki, s ostromra nem készültünk.
– Hátul, a szurdok barlangjában, ott van Nyugathalom népének egyharmada, öregek és fiatalok, gyerekek és nők – mondta Gamling. – De oda gyűjtötte Erkenbrand az élelmet és az állatokat is, meg takarmányt, sokat.
– Helyes – mondta Éomer. – Fölperzselnek, elpusztítanak mindent, ami a völgyben maradt.
– Ha idejönnek, a Helm-kapuba, hogy a készleteinkre alkudjanak, drága árat fizetnek érte – mondta Gamling. A király folytatta az útját a lovasokkal. A folyót keresztező hídnál leszálltak a lóról. Libasorban vezették fel a lovakat a hídra, be a Kürtvár kapuján. Itt megint csak örömmel és megújult reménnyel fogadták őket, mert már így elegen voltak a vár és a sánc védelmére is.
Éomer sietve beosztotta az embereit. A király és kísérete Kürtvárban maradt, s vele együtt sokan a nyugathalmiak közül. De az erejének java részét a szurdokfal, a torony és a szurdok szájának védelmére összpontosította, mert ha itt elszántan és teljes erővel támadnak, nehéz védekezni. A lovakat a szurdok mélyére vezették, annyi emberrel, ahányat nélkülözni tudtak.
A szurdokfal megvolt vagy négyembernyi magas, s olyan vastag, hogy a tetején négyen is elmentek egymás mellett, a mellvéd oltalmában, amely mögül csak magas ember láthatott ki. A mellvéden, szabályos távközökben, kilövőnyílások. A falra, Kürtvár külső falának ajtajából lépcső vezetett le; a Szurdokból pedig három lépcsősoron lehetett följutni rá; de kívül sima volt, a nagy kőtömböket hozzáértő módon úgy illesztették össze, hogy nem volt köztük rés, ahol bárki megvethette volna a lábát, a legfelsők pedig előrenyúltak, mint a vízmosta tengeri szirtfalak párkánya.
Gimli megállt, s nekitámaszkodott a mellvédnek. Legolas fölült a tetejére, az íját tapogatta, s kilesett a sötétbe.
– Ez itt már inkább a kedvemre való – mondta a törp, s toppantott néhányat a köveken. – Mindig dagad a szívem, ha hegyek közelében járunk. Ez itt jó kő. Kemény, az ország csontja. Ahogy az ároktól fölfelé jöttünk, a lábamon éreztem, hogy az. Adj egy évet és száz magamfajtát, így megerősítem ezt a várát, hogy hadseregek törnek meg rajta, akár a hullám.
– Nem kétlem – mondta Legolas. – De te törp vagy, és a törp különös fajta. Nekem nincs ínyemre ez a hely, s napvilágnál se fogom jobban megkedvelni. De te akkor is vigaszt öntesz belém, Gimli, s örülök, hogy itt állsz mellettem, szétvetett lábakkal és éles fejszével a kezedben. Bár lenne köztünk több a te fajtádból. De még náluk is jobban örülnék száz jó bakacsinerdei íjásznak. Nagy szükségünk volna rájuk. A rohirok íjasai is tudnak lőni a maguk módján, csak épp hogy kevesen vannak, nagyon kevesen.
– Ahhoz, hogy célba nyilazzunk, sötét van – mondta Gimli. – Ami azt illeti, aludnunk kéne. Aludni! Azt szeretnék, azt hiszem, annyira, mint még soha egyetlen törp sem. Ez a lovaglás fárasztó dolog. De a fejszém már ficánkol a kezemben. Adj egy sor ork-nyakat, és helyet, hogy a fejszémet meglendítsem, s mindjárt lehullik rólam minden kimerültség!
Lassan telt az idő. A völgyben messze lenn még égtek az elszórt tábortüzek. A vasudvardi sereg csöndben közeledett.
Az Árok felől egyszerre ordítás, üvöltözés csapott fel, s az emberek vad csatakiáltásai. Lángoló faágak bukkantak fel az árokparton és csoportosultak az árokpart előtt. Majd szétszóródtak, és eltűntek. Férfiak vágtattak a réten s fel a hídon a Kürtvár kapujába. A nyugathalmiak hátvédjét visszaszorították.
– Itt az ellenség! – kiáltották. – Kilőttük minden nyilunkat, s halott orkokkal töltöttük meg az árkot. De ez csak egy időre tartotta vissza őket. Már többhelyt megmászták a sáncot, annyian vannak, mint a hangyák. De arra megtanítottuk őket, hogy máskor ne égő fáklyákkal lófráljanak.
Épp hogy elmúlt éjfél. Az égbolt koromfekete volt, a nehéz levegő mozdulatlansága vihart ígért. A felhőket egyszerre vakító fény égette át. Szerteágazó villám csapott le a keleti dombok közé. A fehér fényben egy döbbent pillanatra az egész teret maguk előtt és az árok között belátták: zubogott, kavargott a fekete rét a zömök és testes, magas és komor, hegyes sisakos fekete pajzsos alakoktól. Százak és százak zúdultak át a sáncon és a sáncnyíláson. A fekete áradat szikláról sziklára ömlött, egészen a falig. Mennydörgés zúdult le a völgybe. Szakadt az eső.
Nyílvesszők fütyültek záporsűrűn a mellvéd fölött, és koppantak, vetettek szikrát a kövön. A Helm-szurdok ellen megindult a roham, de bentről egy hang, egy kihívás nem hallatszott: válaszként egyetlen nyilat ki nem lőttek.
A támadó sereg megtorpant, visszarettent a kő és a fal néma fenyegetésétől. A sötétséget villámok szaggatták újra meg újra. Az orkok felüvöltöttek, kardjukat, lándzsájukat rázták, s nyílzáport zúdítottak mindenkire, aki a mellvéd mögött föltűnt; a lovasvégiek meg döbbenten bámultak le rájuk, mert olyannak látták őket, mint a háború viharában hullámzó fekete búzaföldet, ahol a villámfényben megvillantak a bajszos kalászok.
Ércesen harsogtak a kürtök. Az ellenség előrelódult, egy része a szurdokfal, más része a híd és a rámpa ellen, amely Kürtvár kapujához vezetett. Ide a legtermetesebb orkokat küldték és a dúnföldi felláp vadembereit. Egy pillanatig haboztak, aztán megindultak. Villám villant, s minden sisakon, pajzson fölizzott a hátborzongató vasudvardi kéz. A szikla csúcsára értek; a kapu ellen nyomultak.
Ekkor megjött a válasz: nyílvihar és kőzápor fogadta őket. Soruk megingott, megtört, futásnak eredtek; majd újabb rohamra indultak, soruk megtört, majd újabb roham; s mint a növekvő dagály, minden hullámuk valamivel feljebb jutott. Megint fölharsantak a kürtök, s előreszökkent egy sereg üvöltő ember. Hatalmas pajzsaikat tetőként tartották a fejük fölé, s közöttük mások két hatalmas fatörzset cipeltek. Hátul ork-íjászok gyülekeztek, s árasztották el nyilaikkal a falak védőit. Eljutottak a kapuig. A fatörzsek meg-meglendültek az erős kezekben, s messzehangzó dörrenéssel döngették a deszkát. Ha egy embert, összezúzta a felülről rázuhanó kő, kettő ugrott a helyébe. Újra meg újra nekilendültek, dörrentek a faltörő kosok.
Éomer és Aragorn ott volt a szurdokfalon. Hallották az üvöltözést és a faltörő kosok dörrenéseit; majd egy villám fényében látták is, mekkora veszélyben forog a kapu.
– Gyerünk! – mondta Aragorn. – Itt az idő, hogy együtt rántsunk kardot.
Mint a tűz, futottak végig a falon, föl a lépcsőn, be a külső vár udvarára. Futtukban összeszedtek egy maréknyi kemény kardvívót. Volt ott egy árokfolyosó, amelynek kisajtaja a nyugati várfal egy szögletére nyílt, ott, ahol a várfal a sziklasarkantyúval érintkezett. Ezen az oldalon keskeny ösvény vezetett a nagykapuhoz, a fal és a meredek szikla széle közt. Éomer és Aragorn egyszerre szökkent ki az ajtón, s szorosan a nyomukban az embereik. S mint egyetlen kardpenge villant ki a hüvelyéből mindkettőjük kardja.
– Gúthwine! – harsogta Éomer. – Gúthwine a Lovasvégért!
– Andúril! – kiáltotta Aragorn. – Andúril a dúnadánokért!
Oldalba kapták a vadembereket. A fehér fényben izzó Andúril fölemelkedett, és lecsapott. A falon és a toronyban fölharsant a kiáltás: – Andúril! Andúril hadba megy! A Kettétört Kard újra csillog!
Az ostromlók kétségbeesetten dobták le a faltörő kosokat s vették fel a harcot; de a pajzsfaluk megtört, mintha villám csapott volna belé, s őket elsöpörték, félreszorították, vagy lepotyogtak a sziklákról a köves folyómederbe. Az ork-íjászok vadul lövöldöztek, majd futásnak eredtek.
Aragorn és Éomer egy pillanatra megállt a kapu előtt. A távolban mennydörgés morajlott. Messze, a déli hegyek közt még villódzott a villámok fénye. Feltámadt az éles északi szél. Rongyos felhők rohantak, s közülük ki-kikandikáltak a csillagok. A katlan partján, a dombok fölött, nyugatra tartott a hold és sárgán derengett a viharfelhők tajtékján át.
– Épp jókor érkeztünk – mondta Aragorn, s ránézett a kapura. A roppant sarokvasak és vasrudak elgörbültek, a kapudeszkák egyike-másika kettéhasadt.
– De akkor sem maradhatunk a falon kívül, hogy itt védjük a kaput – mondta Éomer. – Nézd! – A hídra mutatott. Máris nagy sereg ork és ember gyülekezett a folyó túloldalán. Nyilak szisszentek s pattogtak körülöttük a falon. – Gyerünk! Vissza kell jutnunk, és bent kőrakással és keresztfákkal eltorlaszolnunk a kaput. Futás!
Megfordultak, és elrohantak. E pillanatban talpraszökkent vagy tucatnyi ork, aki eddig mozdulatlanul hevert a halottak között, s nesztelenül, fürgén a nyomukba eredt. Kettő utánavetette magát Éomernek, elgáncsolta, s már a hegyiben is volt. De egy kis fekete alak, akit eddig észre sem vett senki, most kiszökkent a homályból, s rekedten elordította magát: - Barük Khazád! Khazád ei-menű! – Meglendült, visszarándult egy fejsze. Két ork bukott fel lenyakazva. A többi elmenekült.
Éomer föltápászkodott, Aragorn meg már futott vissza, hogy segítsen neki.
A vas ajtószárnyat bereteszelték, s belülről kővel eltorlaszolták. Mikor mindezzel elkészültek, Éomer megfordult: – Köszönöm, Glóin fia Gimli! Nem is tudtam, hogy te is velünk voltál a csetepatéban. De néha a váratlan vendég a legjobb cimbora. Hogy kerültél oda?
– Utánatok mentem, hogy lerázzam magamról az álmot – mondta Gimli –, de ránéztem ezekre az erdei emberekre, és úgy rémlett, egy kicsit nagyok nekem, így hát leültem egy kőre, s elnéztem, amint ti a kardotokkal játszadoztok.
– Ezt nehéz lesz meghálálnom – mondta Éomer.
– Lesz rá alkalmad, még az éjszaka – nevetett a törp.
– De meg vagyok elégedve. Azóta, hogy Móriából eljöttünk, még nem vágtam mást, csak fát.
– Kettő – mondta Gimli, s megsimogatta a fejszéje fokát. Visszatért a falra, az őrhelyére.
– Kettő? – mondta Legolas. – Akkor én vezetek, bár most sötétben keresgélhetek új nyílvesszőket, mert a magamét mind ellőttem. De akkor is, nekem legalább húsz van a rovásomon. De ez se több, mint néhány levél az erdőben.
Az égbolt rohamosan tisztult, s a lemenő hold most fényesen csillogott. Fénye azonban nem sok reményt hozott Lovasvég vitézeinek. Az ellenség nemhogy gyérült volna, inkább megszaporodott, s a sánc nyílásán egyre több nyomakodott fölfelé a völgyből. A kirohanás után a sziklán csak rövid ideig volt nyugalom. Kettőzött erővel indult meg a támadás a kapu ellen. A vasudvardiak mint az üvöltő tenger, rontottak a Szurdok-falnak. Végestelen végig orkok és hegyi emberek nyüzsögtek a fal lábánál. Kampós végű kötelek tengere röppent a mellvédre, annyi, hogy az emberek nem győztek vagdosni vagy visszadobálni. Hosszú rohamlétrák százai emelkedtek. Sok törötten hanyatlott vissza, de a helyébe öt is került, s mint a sötét déli erdők majmai kúsztak fel rajtuk az orkok. A fal lábánál halomban hevertek a halottak és a csontjuktöröttek, mint vihar után a tetőcserép az eresz alatt; az ocsmány halom mind magasabb lett, de az ellenség csak támadott és támadott. Rohan emberei kezdtek már kimerülni. Minden nyilukat kilőtték, s nem maradt egyetlen hajítódárdájuk; kardjuk kicsorbult, pajzsuk meghasadt. Aragorn és Éomer háromszor is összegyűjtötte őket, és háromszor lángolt fel Andúril, hogy kétségbeesett rohammal űzze el az ellenséget a falról.
Majd fegyverzörgést hallottak bentről, a szurdokból is. Az orkok, mint a patkányok kúsztak át az átereszen, ahol a folyó vize kiömlött. Míg a támadás el nem érte a tetőpontját, a szirtfal árnyékában várakoztak, s amikor a helyzet a legforróbb volt, s a védők java része a fal tetejére futott, előugrottak. Néhány a szurdok szájába is behatolt már, s a lovak közt az őrökkel verekedett.
Gimli leszökkent a falról, s vad kiáltását visszaverték a szirtek: – Khazád! Khazád! - Hamarosan bőven akadt dolga.
– Hűíjja! – kiáltotta. – Orkok a fal mögött! Hűíja! Gyerünk, Legolas! Jut itt mindkettőnknek! Khazád eimenű!
Öreg Gamling letekintett a Kürtvárból, mert megütötte a fülét a törp minden csatazajt túlharsogó kiáltása. – Orkok a Szurdokban! – kiáltott. – Helm! Helm! Előre, Helm fiai! – s már rohant is le a lépcsőn, nyomában egy sereg nyugathalmival.
Támadásuk vad volt és váratlan, s az orkok megfutamodtak. Beszorultak a Szurdok zugaiba, s vagy lekaszabolták őket, vagy lekergették a Szurdok mélyébe, ahol a rejtett barlangok őreinek estek áldozatul.
– Huszonegy! – kiáltotta Gimli. Kétmarokra fogott fejszéje lecsapott, s az utolsó ork is ott hevert a lába előtt. – Egyenlítettem, Legolas mester!
– El kell dugaszolnunk ezt a patkánylyukat – mondta Gamling. – Azt mondják, a törpök értenek a kőhöz. Segíts már, uram.
– A törpök sem csatabárddal, sem a körmükkel nem szoktak követ faragni – mondta Gimli. – De segítek, amennyire tudok.
Ami törött kőhöz, folyókavicshoz hozzáfértek, azt mind odahordták, és Gimli irányításával a nyugathalmiak eltorlaszolták az áteresz belső végét, s csak egy csöpp lefolyónyílást hagytak nyitva. A Szurdokvíz, mely az esőben jócskán megdagadt, bosszúsan kavargott elgátolt medrében, s hideg tavat alkotva terült szét szirtfal és szirtfal között.
– Fent szárazabb – mondta Gimli. – Gyerünk fel, Gamling, nézzük meg, mi a helyzet odafent, a falon.
Fölmászott, és ott találta Legolast Éomer és Aragorn mellett. A tünde épp hosszú kését fente. Az ostrom egy ideje alábbhagyott, mivel a kísérlet, hogy az átereszen törjenek be, meghiúsult.
– Huszonegy! – kiáltotta Gimli.
– Szép – mondta Legolas. – De én már a két tucatnál tartok. Idefenn bőven akad dolga a késnek.
Aragorn és Éomer fáradtan támaszkodott a kardjára. Bal kéz felől a Sziklán megint magasra csapott a csatazaj. Kürtvár – sziget a tengerben – keményen tartotta magát. Kapuja romokban; de senki ellenség nem jutott át élve a kő- és gerendatorlaszon.
Aragorn fölnézett a sápadt csillagokra és a holdra, amely most szállt alá a völgyet övező nyugati dombok mögé. – Mintha évek óta tartana – mondta. – Meddig késik még a hajnal?
– Mindjárt pirkad – mondta Gamling, aki most ért oda melléjük. – De a hajnal, sajnos, nem sokat segít.
– A hajnal mégis az emberek örök reménye – mondta Aragorn.
– De ezek a vasudvardi jószágok, ezek a félork-félember koboldok, akiket Szarumán ocsmány fortélya hozott létre, nem csüggednek el a napon. Halljátok őket?
– Én hallom – mondta Éomer –, de nekem ez annyi, mint a madarak kiáltozása vagy a vadak üvöltözése.
– Pedig vannak köztük néhányan, akik a Dún-föld nyelvén kiabálnak – mondta Gamling. – Én tudok ezen a nyelven. Ősi emberi nyelv, s valamikor Lovasvég sok nyugati völgyében beszélték. Hallga! Gyűlölnek minket, és boldogok, mert biztosra veszik a romlásunkat! – A királyt! A királyt! – kiabálják. – Most elkapjuk a királyukat! Halál a Forgoilokra. Halál a Szalmafejűekre! Halál Észak kirablóira! – Minket hívnak így. Félezer év alatt nem felejtették a sérelmüket, hogy Gondor urai az ifjú Éorlnak adták Lovasvéget, s szövetségre léptek vele. És Szarumán most föllobbantotta közöttük ezt az ősi gyűlöletet. Vad népek ezek, ha fölingerlik őket. Ügyet sem vetnek a hajnalra, szürkületre, amíg Théoden király a kezükbe nem kerül, vagy ők maguk fűbe nem harapnak.
– Énbelém akkor is reményt önt a hajnal – mondta Aragorn. – Hát nem azt mondják, hogy Kürtvárat, ha emberek védték, még soha ellenség be nem vette?
– Az énekmondók szerint – mondta Éomer.
– Akkor hát védjük és reménykedjünk – mondta Aragorn.
Még ki sem mondta, vadul felharsantak a kürtök. Majd egy dörrenés, felcsapó füst és láng. A Szurdokvíz sziszegve, habot vetve eredt neki; ahol az áteresz volt, most hatalmas üreg tátongott a falon. Tömegével özönlöttek be rajta a fekete alakok.
– Szarumán ördöngös varázslata! – kiáltotta Aragorn. – Bekúsztak az áteresz alá, s a lábunk alatt meggyújtották Orthanc tüzét. – Elendil! Elendil! – kiáltotta, s már ugrott is be a résbe; de akkor már száz meg száz rohamlajtorját támasztottak a mellvédnek. Az utolsó roham, mint sötét hullám a homokdombon, söpört át a falon és a fal mellett. A védőket magával sodorta. A lovasok egy része mind mélyebben szorult be a szurdokba, s most halált osztogatva hullott a harcban, s hátrált lépésről lépésre a barlangok irányában. A fellegvár felé már elvágták az útjukat.
A szurdokból a Sziklára és Kürtvár alsó kapujához széles lépcsősor vezetett. Aragorn a lépcsősor alján vetette meg a lábát. Kezében Andúril villogott, az ellenséget egy darabig föltartóztatta a rettegés, s aki csak elérte a lépcsőt a védők közül, az mind fölmehetett, egyik a másik után, a kapuhoz. A lépcsősor tetején Legolas térdelt, íja fölajzva, de egyetlen talált vesszője volt, s most azt leste, ki lesz az első ork, aki a lépcsőre merészkedik, hogy belé eressze.
– Aki bejöhetett, az már mind biztonságban van, Aragorn! – kiáltotta. – Gyere vissza!
Aragorn megforfult, és fölszaladt a lépcsőn; de olyan fáradt volt, hogy futtában felbotlott. Az ellenség nyomban előreszökkent. Jöttek az orkok üvöltve, karjukat kinyújtva, hogy megragadják. A legelső ork elesett, Legolas utolsó nyila ütötte át a torkát, de a többi átugrált a testén. Majd hatalmas kődarab zúdult le a lépcsőn, a külső falról dobták le, odafentről, és sodorta vissza őket a Szurdok mélyére. Aragorn elérte az ajtót, s az becsattant mögötte.
– Baj van, barátaim – mondta, s karjával letörölte az izzadságot a homlokáról.
– Hát... – mondta Legolas – de amíg te velük vagy, a helyzet még nem reménytelen. Gimli hol van?
– Nem tudom – mondta Aragorn. – Utoljára azt láttam, hogy lent harcol, a földön, aztán az ellenség elválasztott minket.
– Ez rossz hír – mondta Legolas.
– Gimli szívós és erős – mondta Aragorn. – Reméljük, sikerült a barlangokba menekülnie. Ott egy darabig biztonságban lesz. S egy törpnek ínyére való az efféle menedékhely.
– Remélem – mondta Legolas. – De mégis jobban szeretném, ha erre jött volna. Akkor közölhetném Gimli mesterrel, hogy én már harminckilencnél tartok.
– Amíg a barlangokig eljut, egyenlít – nevetett Aragorn. – Még soha nem láttam, hogy így forgassa valaki a csatabárdot.
– Megyek, és keresek néhány vesszőt – mondta Legolas. – Majd csak véget ér ez az éjszaka is, és a világosban jobban célzok.
Aragorn fölment a fellegvárba. Ott nagy szomorúságára megtudta, hogy Éomer nem jutott be.
– Nem, nincs itt a Sziklán – mondta az egyik nyugathalmi. – Utoljára akkor láttam, amikor összeszedett mindenkit, akit csak lehetett, s a Szurdok szájában verekedett. Gamling volt vele, meg a törp; de én nem értem el őket.
Aragorn végigballagott a belső udvaron, s fölment a torony egyik felső szobácskájába. Ott állt a király, alakja feketén rajzolódott ki a keskeny ablak négyszögén, s letekintett a völgybe.
– Mi újság, Aragorn? – kérdezte.
– A Szurdokfal elesett, uram – felelte –, s a védőket elsöpörték; de sikerült sokuknak a Sziklára menekülnie. – Éomer itt van?
– Nincs, uram. De embereid közül jó néhányan a Szurdokba húzódtak vissza; azt mondják, közöttük van Éomer is. Ahol a Szurdok összeszűkül, talán föl tudják tartóztatni az ellenséget, s bejutnak a barlangokba. Ám hogy ott mit remélhetnek, nem tudom.
– Többet, mint mi. Élelem bőven van, azt mondják. S a levegő egészséges, mert a barlang jól szellőzik a hosszú sziklahasadékon. S a barlang száján senki be nem jut, ha elszánt emberek védik. Még sokáig tarthatják magukat.
– De az orkok Orthancból valami ördöngösséget hoztak – mondta Aragorn. – Robbanó tüzük van, azzal vették be a falat. Ha a barlangba nem is jutnak be, aki benn van, be tudják zárni. De nekünk most akkor is a magunk védelméről kell gondoskodnunk.
– Bosszant ez a börtön – mondta Théoden. – Ha előreszegezett lándzsával lovagolhatnék az embereim élén a csatamezőn, akkor talán érezném a harc örömét, és úgy végezném. De így édeskevés értelme van az ittlétemnek.
– Itt legalább Lovasvég legerősebb vára őriz téged, Uram – mondta Aragorn. – Kürtvárban több reményünk van rá, hogy megvédelmezzünk, mint Edorasban, vagy akár Dúnhargban, a hegyek között.
– Azt mondják, Kürtvárat még sohasem sikerült senkinek bevennie – mondta Théoden –, de a szívem csupa kétely. A világ változik, s ami valaha erős volt, az most nem biztonságos. Már hogy tudna akárki ellenállni ennyi ellenségnek, s ilyen izzó gyűlöletnek? Ha tudtam volna, hogy Vasudvard ereje ennyire megnőtt, talán nem lovagoltam volna elébe ilyen elsietett módon, hiába Gandalf ügyeskedése. Tanácsa most nem látszik olyan jónak, mint a kelő nap fényében.
– Ne ítélj, Uram, Gandalf tanácsairól, amíg az egésznek nincsen vége – mondta Aragorn.
– Nincs már messze a vég – mondta a király. – De én nem vagyok hajlandó úgy végezni, mint a csapdába esett borz. Hósörény, Hasufel és a testőrség többi lova ott van a belső udvarban. Ha hajnalodik, megfúvatom Helm kürtjét, és kirontok innét. Velem tartasz, Arathorn fia Aragorn? Tán sikerül utat vágnunk, vagy úgy esnünk el, hogy az hősénekre méltó – ha ugyan marad közülünk, aki megénekli.
– Veled tartok – mondta Aragorn.
Elköszönt, visszament a falra, körbejárta, bátorította az embereket, és segített, ahol meleg volt a helyzet. Legolas vele ment. Alulról lángnyelvek csaptak fel, robbanások reszkettették meg a levegőt, a köveket. Tömegével röppentek föl a kötélhurkok és sokasodtak a rohamlétrák. Az orkok újra meg újra följutottak a fal tetejére, a védők újra meg újra leszórták őket.
Aragorn végül megállapodott a nagy kapu fölött, fittyet hányva az ellenség lövedékeinek. Elnézett a messzeségbe, s látta, hogy keleten szürkül az ég alja. Föltartotta a tenyerét, fegyvertelenül, annak jeléül, hogy beszélni akar.
Az orkok üvöltöttek és gúnyolódtak. 
– Gyere le! Gyere le! – kiabálták. – Ha beszéded van velünk, gyere le! És hozd a királyotokat is. Mi a harcos uruk-haik vagyunk! Ha nem jön, úgyis előhúzzuk az odújából! Hozd ki azt a gyáván lapító királyodat!
– Hogy a király marad-e vagy kijön, azt ő dönti el mondta Aragorn.
– Akkor meg mi dolgod itt? – felelték. – Mit nézelődsz? Az érdekel, hogy mekkora a seregünk? Mi vagyunk a harcos uruk-haik!
– Azért jöttem, hogy a hajnalt lássam – mondta Aragorn.
– Mit érdekel a hajnal? – gúnyolódtak. – Mi vagyunk az uruk-hai orkok; mi sem éjjel, sem nappal, se jó időben, se rossz időben nem hagyjuk abba a harcot. Ha nap süt, ha hold világít, mi ölni jöttünk. Mit érdekel a hajnal?
– Ki tudja, mit hoz az új nap? – mondta Aragorn. Menjetek el, mielőtt a dolgotok rosszra fordul.
– Szállj le onnét, vagy lelövünk! – ordították. – Ez nem tanácsterem! Úgysincs mit mondanod!
– Csak annyi – mondta Aragorn –, hogy Kürtvárat még soha senki be nem vette. Menjetek, vagy senki sem marad élve közületek. Egy lélek sem, hogy északra hírt vihetne. Ti nem tudjátok, mekkora veszély fenyeget.
Aragornból, ahogy ott állt egymaga a kapu romjain az ellenséges sereg színe előtt, olyan erő és olyan fenség áradt, hogy a vademberek elnémultak és aggódva tekingettek hátra a völgybe meg az égre. De az orkok harsányan röhögtek, s ahogy Aragorn leszökkent, nyilak és hajítódárdák zápora árasztotta el a falakat.
Dörrenés hallatszott, és tűz csapott fel. A kapubolt, amin az imént még ott állt Aragorn, füstölögve, port verve omlott össze. A torlasz úgy röpült szét, mintha villám csapott volna belé. Aragorn a királyhoz futott, a fellegvárba.
De épp mikor a kapu összeomlott, és az orkok köröskörül, ordítva készülődtek a támadásra, moraj támadt a hátuk mögött, távoli szélviharhoz hasonlatos, ebből vad kiáltozás bontakozott ki, sok-sok hang adott szájról szájra, ordított a hajnal fényébe különös híreket. Az orkok a Sziklán, a kétségbeejtő hírek hallatán, megtorpantak, hátranéztek. S ekkor váratlanul, félelmetesen fölharsant a toronyban Helm roppant kürtjének hangja.
Aki csak hallotta, megremegett. Az orkok közül sokan hasra vetették magukat és befogták a fülüket. A Szurdok mélyéről visszhang felelt rá, kürtrivalgás kürtrivalgást követett, mintha minden szirten, minden magaslaton egy-egy roppant kürtös állna. De a falakon az emberek föltekintettek, s kíváncsian füleltek, mert a visszhang csak nem halt el. A kürtrivalgás a hegyek közt mintha ide-oda kanyarodva közeledett volna; mind közelebbről s mind hangosabban válaszolgatott az egyik kürt a másikának, harsányan és felszabadultan.
– Helm! Helm! – ordították a lovasok. – Helm föltámadt, és hadba szállt! Helm, Théoden királyért!
E kiáltásra előjött a király. Lova hófehér volt, pajzsa aranyszín, lándzsája hosszú. Jobb oldalán Aragorn, Elendil utóda, mögötte az ifjú Éorl házának előkelői. A fény felszökkent az égre. Az éjszaka eltávozott.
– Előre, éorlfiak! – Csatakiáltás, fegyvercsörgés, roham. Dübörögve zúdúltak le a kapu felől, végigsöpörtek az úton, s úgy vágtattak át a vasudvardi seregen, mint szélvész a réten. A Szurdokban fölharsant a barlangokból előjött s az ellenségre rontó emberek fenyegető ordítása. Aki a Sziklán maradt, az most mint lefelé özönlött. S a kürtharsogás egyre csak visszhangzott a hegyek között.
A király és kísérete továbbvágtatott. Főnökök és közkoboldok estek el, menekültek a kardjuk elől. Sem ork, sem ember meg nem állt előttük. Mind a hátát kínálta a lovasok kardjának, s fejvesztve menekült a völgybe. Kiáltozott, jajongott valahány, mert a nap keltével erőt vett rajtuk a rettegés és az értetlenség.
Így rohant ki Théoden király Helm Kapuján, s vágott ösvényt Helm Árkához. Ott megállt a csapat. Közben kivilágosodott. Föllángolt a nap a keleti hegyek fölött, s megcsillant lándzsáikon. De ők csak ültek a lovuk hátán, s lefelé bámultak a völgykatlanba.
A táj megváltozott. Ahol korábban zöld s gyeppel borított lejtő ereszkedett alá a hegy lábához, most sűrű erdö sötétlett. Deres fejű nagy fák sorakoztak csupaszon és némán, ágaik összefonódtak; görcsös gyökerüket mély fű borította. Alattuk homály. Az árok és a névtelen erdő közt talán ha kétszáz öl széles tisztás. S ott kushad Szarumán egész serege, s retteg a királytól, retteg a fáktól. S csak ömlik lefelé a maradéka is a Helm-kapuból, míg már az Árkon túl senki se marad, ott rajzik-nyüzsög, mint a légy a tisztáson valahány. De hiába másznak, kúsznak a katlan falára, hogy egérutat nyerjenek. A katlant keletről csupa sziklafal határolja; jobb felől meg a romlás közeledik.
Majd váratlanul, az egyik hegytetőn, felbukkan egy lovas, napfényben csillogó fehér ruhában. Alant, a dombokon, csak harsog a kürt. S a kürtök mögött, a hosszú lejtőkön, ezernyi gyalogos rohan lefelé, kezében meztelen karddal. Sorukban szálas, erős ember lovagol. Pajzsa vörös. S ahogy odaérnek a völgyszegélyre, nagy, fekete kürtöt emel a szájához, s belefúj.
– Erkenbrand! – ordítják a lovasok. – Erkenbrand! – Ím, a Fehér Lovas! – kiáltja Aragorn. – Eljött Gandalf!
– Mithrandir, Mithrandir! – ámuldozik Legolas. Hát ez boszorkányság! Gyerünk, nézzük meg az erdőt, amíg a varázslat tart!
Vasudvard egész serege bömböl, nekilódul erre, nekilódul arra, falelemből félelembe esve. A tornyon megint felharsan a kürt. Az Árok nyílásán a király csapata vágtat rohamra. A dombról meg Erkenbrand támad, Nyugathalom Ura. S megindul Keselyüstök, nagyokat szökkenve, mint a biztos lábú szarvas. Ott a Fehér Lovas. Jöttének rettenete megőrjíti az ellenséget. A vademberek arcra borulnak. Az orkok elhányják a kardot, lándzsát, s üvöltve menekülnek. Futnak, mint szélben a fekete füst. Jajongva veszik be magukat az erdő várakozó homályába; s abból a homályból egyikük sem kerül elő soha többé.

8. fejezet

Vasudvard felé

Így hát, a gyönyörű reggel fényében Théoden király és Gandalf, a Fehér Lovas megint összetalálkozott a Szurdok zöld füvü partján. És ott volt Aragorn is, Arathorn fia, meg Legolas, a tünde, a Nyugathalmi Erkenbrand, s az Aranycsarnok urai. Körülöttük a rohirok, Lovasvég lovasurai; az ámulat legyűrte bennük a győzelem örömét is, szemük az erdőn csüngött.
Egyszerre nagy kiáltozás támadt, megjöttek azok is, akiket a Szurdokba szorítottak vissza. Ott közeledett Öreg Gamling, Éomund fia Éomer, s mellettük talpalt Gimli, a törp. Sisak nélkül, fején véráztatta gyolcskötés; de a hangja harsány volt és erős.
– Negyvenkettő, Legolas mester! – kiáltotta. – Sajna! A fejszém kicsorbult, a negyvenkettedik vasgallért viselt. És te hogy állsz?
– Eggyel kevesebb – felelt Legolas. – S még csak nem is haragszom rád, annyira örülök, hogy talpon látlak.
– Üdvöz légy, húgom fia, Éomer! – mondta Théoden. – Örülök, hogy ép vagy és egészséges.
– Üdv Lovasvég Urának! – mondta Éomer. – A sötét éjszaka elmúlt, s ránk köszöntött az új nap. S e nap különös hírekkel érkezett. – Megfordult, csodálkozva tekintett először az erdőre, majd Gandalfra.
– Megint akkor jöttél, amikor a legjobban kellett! Pedig senki se várt.
– Senki se várt? – kérdezte Gandalf. – Hát nem megmondtam, hogy visszajövök s itt találkozunk?
– De hogy mikor, azt nem mondtad meg, és azt sem, hogy mi módon. Furcsa segítséget hoztál. Nagyon értesz a varázsláshoz, Fehér Gandalf!
– Meglehet. De ha így van is, erről még nem tettem bizonyságot. Csak jó tanáccsal szolgáltam veszedelem idején, s jó hasznát vettem Keselyüstök gyors lábának. A ti vitézségetek, s a nyugathalmiak szívós lába, amely végigtalpalta az éjszakát, többet tett, mint én.
Most még nagyobb csodálattal bámultak Gandalfra. De volt, aki sötét pillantást vetett az erdőre, s homlokához emelte a kezét, mintha azt hitte volna, az ő szeme mást lát, mint Gandalfé.
Gandalf hosszan és vidáman nevetett. – A fák? – kérdezte. – Nem, én is épp oly világosan látom a fákat, mint ti. De ez nem az én művem. Ehhez a bölcs tanácsa nem elég. Ilyet én nem lettem volna képes kiagyalni, s az eredmény még annál is jobb, mint amit remélni mertem.
– Hanem a tiéd, akkor kinek a varázslata? – kérdezte Théoden. – Hogy nem Szarumáné, az biztos. Létezik hát hatalmasabb mágus, akitől még van mit tanulnod?
– Ez nem varázslat műve; sokkal ősibb hatalomé mondta Gandalf. – Olyan hatalomé, amely már akkor is a földet tapodta, mikor tündék még nem voltak, nem mondtak hősi énekeket, és nem forgatták a kalapácsot.

Még rönkfa se volt, vas se volt, 
S ifjú a hegy és friss a hold; 
Gyűrű se volt, se gyötrelem 
S Ő már erdőt járt rég idelenn.

- És mi a válasz a találós kérdésedre? – kérdezte Théoden. – Megtudod, ha velem jössz Vasudvardba – felelte Gandalf.
– Vasudvardba? – kiáltották.
– Oda – mondta Gandalf. – Visszamegyek Vasudvardba, s aki akar, velem tarthat.
– De Lovasvégen nincs elég ember, hogy Szarumán erődjét ostrom alá vegyük, még akkor sem, ha mindenkit összegyűjtünk, beleszámítva a sebesülteket és a kimerülteket is – mondta Théoden.
– Én akkor is elmegyek Vasudvardba – mondta Gandalf. – De nem maradok soká. Az én utam most kelet felé vezet. Várjatok Edorasban, mielőtt még elfogyna a hold.
– Nem – mondta Théoden –, hajnal előtt még kételkedtem benned, de most már nem válunk el. Veled tartok, ha azt tanácsolod.
– Szeretnék Szarumánnal, amint lehet, szót váltani mondta Gandalf. – S minthogy neked, uram, már sok kárt okozott, helyénvaló, hogy ott légy te is. De mikor tudsz indulni, s mennyire bírod a vágtát?
– Embereimet kimerítette a harc – mondta a király–, s fáradt vagyok magam is. Mert messziről jöttem lóháton és keveset aludtam. A korom, sajna, nem tettetés, és nem csupán a Kígyónyelvű suttogásának tulajdonítható. Olyan betegség, amit semmi nem gyógyít, még Gandalf maga sem.
– Akkor hát pihenjen le mindenki, aki szeretne velem tartani – mondta Gandalf. – Az éjszaka sötétjében utazunk. Ez így van rendjén, mert azt tanácsolom, mostantól kezdve minden jövés-menésünket, amennyire lehet, tartsuk titokban. De ne hozz magaddal sok embert, Théoden. Nem harcolni, tárgyalni megyünk.
A király kiválasztotta emberei közül azokat, akik nem sebesültek meg, akiknek gyors lábú lovuk volt, s elküldte őket a győzelem hírével Lovasvég völgyeibe; ezek parancsot is vittek, hogy minden férfi, fiatal és öreg, sietve induljon Edorasba. Ott a telihold utáni második nap Lovasvég Ura mustrát tart mindenkin, aki fegyverfogható. A vasudvardi útra, kísérőül, Éomert jelölte ki, s testőrei közül húszat. Gandalffal készült Aragorn is, Legolas meg Gimli. A törp, hiába hogy megsebesült, mindenáron menni akart.
– Könnyű kis csapás volt, s különben is, lecsúszott a sisakról – mondta. – Több kell ahhoz, hogy engem visszatartson, mint egy ilyen ork-karmolás.
– Majd amíg pihensz, ellátom a sebedet – mondta Aragorn.
A király visszatért Kürtvárba, aludt egyet, s olyan nyugodt álma volt, mint évek óta soha. Kiválasztott útitársai is lepihentek. De a többiek, akik nem kaptak sebet, nagy munkába kezdtek: mert a csatában sokan elestek, s feküdtek most holtan a réten vagy a Szurdok mélyén.
Ork annyi pusztult el, hogy a hulláikat számba se vették. De a domblakók közül sokan megadták magukat, s most rémülten könyörögtek kegyelemért.
Lovasvég emberei elvették tőlük a fegyvereiket, és munkára fogták őket.
Segítsetek helyrehozni a gonoszságot, aminek ti is részesei voltatok – mondta Erkenbrand –, azután majd esküt tesztek, hogy soha többé nem lépitek át a Vas folyót fegyverrel a kezetekben, s nem szövetkeztek az emberek ellenségeivel; azután szabadon hazamehettek. Mert titeket Szarumán tévesztett meg. A hiszékenységetek ára, hogy sokan elestek közületek, de ha győztök, akkor se várt volna rátok sokkal jobb bér.
A dún-földi emberek elámultak, mert Szarumán azt mondta nekik, hogy a rohirok kegyetlenek, s élve égetik el a foglyaikat.
Kürtvár előtt, a rét közepén két halmot emeltek, ezek alatt nyugosznak Lovasvég lovasai, akik a vár védelmében életüket adták, az egyik halom alatt a keleti völgyek lakói, a másik alatt a nyugathalmiak. Háma, a király testőrkapitánya, magányos sírba került Kürtvár árnyékában. Ő ott esett el a kapu előtt.
Az orkok hulláit több nagy halomba hordták, messze az emberek nyughelyétől, az erdő szélén. Az emberek gondban voltak; akkora volt a hullarakás, hogy sem elföldelni, sem elégetni nem lehetett. Fájuk is kevés volt, hogy máglyát rakjanak, a különös fákra meg egyikük sem mert volna fejszét fogni, még akkor sem, ha Gandalf nem figyelmezteti őket, hogy kérgét, ágát ne bántsák egyiknek sem a nagy veszedelemben.
– Hagyjuk itt az orkokat – mondta Gandalf. – Reggelre majd kiderül, hogy mi dolgunk velük.
A király kísérete délután fölkészült az indulásra. A temetés akkor még éppen csak elkezdődött; Théoden elsiratta Hámát, a kapitányát, s ő dobta sírjába az első rögöt. – Szarumán nagy kárt okozott az országnak és énnekem – mondta –, s erről nem feledkezem meg, ha találkozunk.
A nap már közel járt a hegyek nyugati szegélyéhez, amikor Théoden, Gandalf és társaik kilovagoltak az Árok nyílásán, a furcsa erdő felé. Nagy csapat kísérte ki őket, lovasok és nyugathalmiak, öregek és fiatalok, nők és gyerekek, akik a barlangokból jöttek elő. Diadaléneket zengtek csengő hangon, aztán elhallgattak, és kíváncsian várták, hogy mi lesz, s szemüket rajta tartották a fákon, mert féltek tőlük.
A lovasok az erdőhöz értek, s a szélén megálltak; ló is, ember is vonakodott bemenni. A fák szürkék voltak és fenyegetők; valami homály vagy köd vette körül őket. Hosszú ágaik vége, mint megannyi kutató ujj lógott a földre, gyökereik, mint furcsa szörnyetegek végtagjai álltak ki a földből, s alattuk fekete üregek tátongtak. De Gandalf előrerúgtatott, a társaság élére állt, s egyszerre azt látták, hogy ahol a kürtvári út az erdővel találkozik, boltozatos kapu nyílik a roppant ágak alatt; Gandalf belovagol rajta, s a többiek utána. A lovasok döbbenten észlelték, hogy az út a Szurdokvíz mentén vezet, az eget látják maguk fölött, és aranyfénnyel süt le rájuk a nap. De kétoldalt a roppant erdőfalak már homályba burkolóztak, s áthatolhatatlan sötétségbe nyúltak; hallották az ágak nyögését, csikorgását, a távoli kiáltásokat, a szavuknincs hangok neszét, dühös mormolását. Egyetlen ork, egyetlen élőlény nem volt látható sehol.
Legolas és Gimli most egyazon lovon lovagolt; ott maradtak szorosan Gandalf mellett, mert Gimli félt.
– Meleg van idebenn – mondta Legolas Gandalfnak. – Valami nagy dühöt érzek magam körül. Neked nem lüktet a füledben a vér?
– De – mondta Gandalf.
– Vajon mi lett a nyomorult orkokkal? – kérdezte Legolas.
– Azt senki nem fogja soha megtudni, azt hiszem mondta Gandalf.
Egy darabig némán lovagoltak; de Legolas csak tekingetett jobbra-balra, s ha Gimlitől teheti, meg-megállt volna, hogy az erdő neszeire füleljen.
– Az életben nem láttam még ilyen különös fákat mondta –, márpedig sok fát ismertem makk-korától, amíg el nem korhadt. Bár volna egy kis szabad időm, hogy elsétálgathatnék közöttük; beszédesek, s előbb-utóbb tán megértenem a gondolataikat.
– Nem, nem! – mondta Gimli. – Hagyjuk csak békén őket! Én úgyis sejtem, hogy mi jár az eszükben; gyűlölnek minden élőlényt, aki két lábon jár, s a beszédük nyomasztó és fojtogató.
– Nem éppen mindet – mondta Legolas. – Azt hiszem, ebben tévedsz. Az orkokat. Mert azok nem idevalók; a tündékről, emberekről meg nemigen tudnak. Távoli völgyekben nőttek. A Fangorn mély völgyeiben, Gimli, azt hiszem.
– Akkor ez a legveszedelmesebb erdő egész Középföldén – mondta Gimli. – Hálásnak kéne lennem, azért, amit magukra vállaltak, de mégsem szívelem őket. Lehet, hogy csudálatosak, de én láttam már nagyobb csodát is ezen a földön, szebbet, mint bármi, egy éjszaka kinövő erdő vagy liget; még most is tele van vele a szívem.
– Furcsák az emberek, Legolas! – itt van a kezük ügyében az északi világ egyik legnagyobb csodája, és mit mondanak róla? Barlang, azt mondják! Barlang! Üreg, ahova az ember bemenekül háború idején, vagy ahol élelmet tárol. Jó Legolasom, tudod-e, hogy a Helm-szurdok barlangjai óriásiak és meseszépek? Ha ismernék, a törpök zarándokútra járnának ide az idők végezetéig, csak hogy megbámulják. Úgy ám! Arannyal fizetnének, csak hogy egy kurta pillantást vethessenek rá.
– Én inkább azért fizetnék arannyal, hogy ne legyek kénytelen bemenni – mondta Legolas –, és kétszer annyit, hogy kimehessek, ha egyszer be kellett mennem.
– Te nem láttad, így hát megbocsátom a tréfát mondta Gimli. – De ez bolond beszéd, Legolas. Szerinted szép az a csarnok, ahol a királyod lakik, a Bakacsinerdőben, a hegy alatt, s amit a törpök segítettek megépíteni réges-régen? Pedig csak kunyhó ehhez a barlanghoz képest: e mérhetetlen csarnokok, amelyeket betölt a tavakba csöpörgő víz örök muzsikája, szépek, mint Khaled-záram, a csillagfényben.
S mikor fáklyát gyújtanak, s emberek járkálnak a homokos padlón a visszhangzó boltozat alatt, drágakövek, kristályok és kincset érő ércek telérjei csillognak a fényes falakban; és a fény áttetszik a gyöngyház színű márvány rétegein, áttetszik, mint Galadriel királynő eleven kezén. És fehér meg sáfránysárga meg hajnalpíros oszlopok, Legolas, mindenféle bodros ér torz álom-alakban; sokszínű padmalyról szöknek fel, hogy odafent találkozzanak a mennyezet csillogó gyámköveivel; és szárnyak, kötelek, függönyök, finomak, mint a megfagyott felhő; lándzsák, lobogók, fejjel lefelé csüngő paloták toronysisakjai! Képük mozdulatlan vizű tavak színén tükröződik; csillogó világ néz rád a tiszta üveggel fedett fekete tavakból, városok, amilyeneket Durin még álmában is alig lett volna képes kigondolni, messzire nyúló sugárutak és oszlopos udvarok, amelyek sötét zugai soha fényt nem látnak. És plimm! – lehullik egy ezüst vízcsöpp, és az üveg körbe futó ráncai egyszerre az egész tornyot meghajlítják, és az úgy hajlong, mint a fű, mint a korall a víz alatti üregekben. Majd beesteledik: elhalványul, kilobban minden; a fáklyák átmennek egy másik terembe és egy másik álomba.
– Terem, terem után, Legolas, csarnokból csarnok nyílik, boltozatot boltozat követ, és lépcsősor lépcsőt; és a véget nem érő kanyargó lépcső levezet a hegy szívébe. Barlangok! Helm Szurdokának barlangjai! A jó szerencse sodort oda! Sírtam, mikor ott kellett hagynom őket!
– No, akkor szívemből kívánom, Gimli – mondta a tünde –, hogy ha netán épségben hazakerülsz, gyere vissza ide, hogy megint megnézd, s vigasztalásul legyen a tiéd a kincs. Csak arra kérlek, ne mondd el mindenkinek a magadfajták közül, mert a szavaidból ítélve számukra ott már nem sok tennivaló akad. Lehet, hogy az itteniek bölcs meggondolásból nem emlegetik; egy buzgó törp-família vésővel és kalapáccsal többet ronthat rajta, mint amennyit építhet.
– Nem, nem, te ezt nem érted – mondta Gimli. Nincs az a törp, aki meg ne hatódnék ilyen gyönyörűség láttán. Durin népéből senki sem bányászna e barlangokban követ vagy ércet, még ha ott aranyat vagy drágakövet lelne is. Vajon te kivágsz-e egy virágzó ligetet, tavaszidőn tűzifának? Mi gondoznánk ezeket a virágtöveket, s nem fejtenénk ki. Óvatos hozzáértéssel, aprólékos gonddal egy álló nap tán egyetlen kőszilánkot ha lepattintanánk hosszú fejtörés után – így dolgoznánk, s ahogy telnek az évek, új vágatokat nyitnánk, távoli termeket tárnánk fel, aholma még a sötétség az úr, s ahol a szikla hasadékain túl a szem még csak a semmit észleli. És a fény, Legolas! Mi gondoskodnánk a fényről. Olyan lámpákat gyújtanánk, amilyenek annak idején Khazad-dűmban égtek; s akkor kergetnénk el az éjszakát, amely azóta ül ott, hogy e hegyek megszülettek, amikor nekünk tetszik, s visszaengednénk, ha pihenni támad kedvünk.
– Megható, amit mondasz, Gimli – mondta Legolas. – Még soha nem hallottalak így beszélni. Szinte sajnálom, hogy nem láttam azokat a barlangokat. Mondok én neked valamit. Állapodjunk meg – ha mindketten épen és egészségesen térünk vissza a ránk váró veszedelmekből, elmegyünk utazni, együtt. Én elviszlek a Fangomba, te meg megmutatod nekem Helm barlangjait.
– Hát nem épp ezt a cserét választanám – mondta Gimli. – De valahogy majdcsak elviselem a Fangornt, ha megígéred, hogy visszajövünk a barlangokba, és megosztod velem ezt a csodát.
– Meg – mondta Legolas. – De sajna, most kényteletrek leszünk egy időre erdőről is, barlangról is lemondani. Nézd! Az erdő végére értünk. Mennyi ide még Vasudvard, Gandalf?
– Mintegy negyvenöt mérföld, ahogy Szarumán varjai röpülnek – mondta Gandalf. – Innét tizenöt, ahol a Szurdokvíz a Vas folyóba ömlik, s onnan harminc Vasudvard kapujáig. De ma nem fogunk egész éjjel lovagolni.
– És ha odaérünk, mit látunk? – kérdezte Gimli. – Te talán tudod, de én még csak nem is sejtem.
– Pontosan magam sem tudom – mondta a mágus. Tegnap ugyan ott jártam estefelé, de azóta rengeteg minden történhetett. Mégis azt hiszem, hogy nem fogod hiábavalónak ítélni az utat... még akkor sem, ha kénytelen voltál otthagyni érte Aglarond csillogó barlangjait.
A csapat végül kijutott a fák közül, és a katlan alján találta magát, ott, ahol a Helm-szurdokból kiinduló út kettéágazik; keletre, Edorasba, és északra, a Vas folyó gázlójához. Mikor átlovagoltak az erdő határán, Legolas megállt, és sajnálkozva visszatekintett. Majd fölkiáltott:
– Szemek! – kiáltotta. – Szemektek intenek ki az ágak homályából! Ilyen szemeket még sohasem láttam!
A többiek, Legolas kiáltásától meglepődve, megálltak, és megfordultak; Legolas már indult is visszafelé.
– Ne! Ne – kiáltotta Gimli. – Amilyen bolond vagy, csinálj, amit akarsz, de engem előbb tégy le a lóról! Semmiféle szem nem érdekel!
– Állj meg, Zöldlomb Legolas! – mondta Gandalf. Ne térj vissza az erdőbe, most még ne. Ez nem a te időd. Még ki sem mondta, a fák közül három különös alak lépett elő. Nagyok voltak, mint a trollok, vagy három embernyi magas mindegyik, testük erős, szívós, mint a fiatal fák; s a ruhájuk – vagy bőrük – testhez tapadó szürkésbarna. Végtagjaik hosszúak, kezükön sok az ujj; hajuk merev szálú, szakálluk szürkészöld, akár a moha. Tekintetük komoly, de nem néztek a lovasokra, szemük északon csüngött. Egyszerre szájukhoz emelték hosszú kezüket s csengő kiáltást hallattak, tisztát, mint a kürtszó, csak dallamosabbat és változatosabbat. Kiáltásukra válasz jött, s a lovasok, ahogy megfordultak, látták, hogy a réten öles léptekkel emezekhez hasonló lények közelednek. Sietve, észak felől, valahogy úgy, mint a vízben gázoló gémek, csakhogy épp sokkalta gyorsabban; a lábuk lépte szaporább volt, mint a gémek szárnycsapása. A lovasok csodálkozva kiáltottak fel, s néhányan közülük a kardjukhoz kaptak.
– Fegyverre semmi szükség – modta Gandalf. – Ezek csak pásztorok. Nem ellenség, s ami azt illeti, ügyet sem vetnek ránk.
Láthatólag ez volt a helyzet; mert még ki sem mondta, a szálas teremtmények egy pillantást sem vetve rájuk, bevágtak az erdőbe és eltűntek a fák közt.
– Pásztorok! – mondta Théoden. – De hol a nyájuk? Miféle lények ezek, Gandalf? Mert világos, hogy neked nem idegenek.
– A fák pásztorai – felelt, Gandalf. – Tán olyan rég volt, hogy a tűzhely mellett meséket hallgattál? Akad a hazádban gyerek is, aki a mesék kusza szálait kibogozva válaszolni tud a kérdésedre. Enteket láttál, királyom, enteket, a Fangorn erdejéből, ami a te nyelveden Enterdőt jelent. Gondolod, e nevet a haszontalan képzelet adta nekik? Nem, Théoden, más a helyzet. Az ő szemükben te vagy mulandó mese, számukra az ifjú Éorltól az öreg Théodenig eltelt sok-sok év szinte semmi; a házad tettei, csupa semmiség.
A király hallgatott. 
– Entek! – mondta nagy sokára. Azt hiszem, a mesék homályából kilépve egy kicsit kezdem már érteni a fák csodáját. Különös napokat kell itt megérnem. Ősidők óta gondozzuk állatainkat, műveljük földjeinket, építjük házainkat, kovácsolunk szerszámokat vagy szállunk nyeregbe, hogy Minas Tirithet segítsük a háborúban. És hisszük, hogy az ember léte egy a világéval. De semmivel nem törődünk, ami a mi födünk határain kívül esik. Pedig róluk is szól az ének, csak épp hogy nem gondolunk rájuk, csupán a gyermekeknek emlegetjük őket, megszokásból. A mesék hőse most testet öltött, leszállt közibénk, és itt jár a nap alatt.
– Örvendezz, Théoden király – mondta Gandalf. Mert most nem csupán az ember pici léte forog kockán, hanem azoké is, akikről azt hitted, csak a mesében élnek. Nem vagy egyedül, vannak szövetségeseid, még ha nem is tudsz róluk.
– De szomorkodjam is, ugye? – mondta Théoden –, mert akárhogy fordul a hadiszerencse, sok minden, ami szép, és csodálatos, óhatatlanul eltűnik a Középföldéről.
– Meglehet – mondta Gandalf. – Szauron gonoszságának nyoma mindenképpen megmarad, azt nem lehet meg nem történtté tenni. Ilyen időket élünk, erre ítéltettünk, de most mindenesetre menjünk tovább, ha útra kelünk.
A társaság kikanyarodott a katlanból és az erdőből, és rátért a gázlóhoz vezető útra. Legolas vonakodva eredt utánuk. A nap már lebukott a világ peremén; de ahogy kilovagoltak a hegyek árnyékából s nyugat felé tekintettek a rohani szoros irányába, látták, hogy az ég alja vörös, s a felhőket tűzfény világítja meg. A vörös háttér előtt soksok fekete szárnyú madár körözött sötéten. Egyik-másik gyászosan rikoltozva szállt el a fejük fölött, s tért vissza fészkére a sziklák közé.
– A dögkeselyűknek sok dolguk akad a csatatéren – mondta Éomer.
Kényelmes tempóban ügettek tovább, s közben a pusztára leszállt az este. Lassan fölhágott az égre a mármár telihold, s hűvös ezüstfényt terített a szelíden hullámzó szürke fűtengerre. Már négy órája ültek nyeregben, mire az útelágazástól a gázlóhoz értek. Itt szelíd és hosszú lejtők ereszkedtek a vízre, a folyó sekély, köves mederré szélesedett két fűborította partja közt. A szél szárnyán farkasüvöltés ért a fülükhöz. Szívük nehéz volt a sok ember emlékétől, aki itt esett el, kemény csatában.
Az út gyepes oldalak közt kanyarodott le a folyóágyra, s megint föl, a túloldalon. Három sor lépőkő vezetett át a vízen, s köztük a gázló a lovak számára, mely innen is, onnan is csupasz szigetként haladt a meder közepén. A lovasok letekintettek a gázlóra, s valahogy furcsának találták; máskor a kövek körül sisteregve rohant a víz, de most csend volt, néma csend. A meder majdhogynem száraz; szürke homok és kavicssivatag.
– Sivár lett ez a hely – mondta Éomer. – Vajon mi lelte a folyót? Szarumán sok szépet tönkretett már, most a Vas folyó forrásait is eldugaszolta?
– Úgy látszik – mondta Gandalf.
– Kár! – mondta Thépden. – Muszáj erre menni? Ahol a dögevő állatok annyi jó lovas holttestén lakmároztak?
– Az utunk erre vezet – mondta Gandalf. – Szomorú, hogy ennyi embered elesett; de majd meglátod, hogy legalább a hegyi farkasok nem lakmároztak rajtuk. A barátaik, az orkok hullái voltak a lakomájuk: náluk már ilyen a barátság.
Lelovagoltak a folyóhoz, s ahogy odaértek, a farkasok elhallgattak és eloldalogtak. Mikor a holdfényben megpillantották Gandalfot és ezüstösen csillogó lovát, Keselyüstököt, elfogta őket a félelem. A lovasok átkeltek a szigetkére, s a két part homályából izzó szemek figyelték őket tehetetlenül.
– Nézzétek csak! – mondta Gandalf. – Ez jó barátok műve.
Ekkor vették észre, hogy a szigetecske közepén halom emelkedik, kövekkel körülrakva, s körülötte sok-sok ledöfött lándzsa.
– Itt nyugszik Lovasvég valamennyi embere, aki a csatában esett el – mondta Éomer.
– Nyugodjanak hát békességben – mondta Éomer. S ha elkorhad a lándzsák nyele, s hegyüket megeszi a rozsda, a halom akkor is megmarad és őrzi a gázlót.
– Ez a te műved, Gandalf barátom? – kérdezte Théoden. – Sok mindent végeztél egyetlen este és éjjel!
– Keselyüstök és mások segítségével! – mondta Gandalf. – Gyors volt a lovam és messzire vitt. De itt, a halom tövében, vigasztalásodra meg kell mondanom: sokan estek el, de kevesebben, mint mondják. Több volt a menekülő, mint a halott. A szétszórt csapatból ahányat csak tudtam, összeszedtem. Egy részüket visszaküldtem Erkenbrandhoz; egy részük meg eltemette a halottakat, mint látod, s most útban vannak Edoras felé. Már ezelőtt is sokakat küldtem oda, hogy a házad ne maradjon őrizetlen. Szarumán, tudom, egész erejét ellened indította, de szolgái minden más dolgukat feledve a Helm-szurdok ellen vonultak; országodban, most úgy látszik, nincs ellenség, de féltem, hogy a farkaslovasok és a fosztogatók, amíg védtelen, mégiscsak rárontanak Meduseldre. De azt hiszem, már nincs okod a félelemre; házadat épen találod, hogy visszatértedet ünnepelje.
– Én is boldog leszek, ha viszontláthatom – mondta Théoden –, jóllehet nem kétlem, rövid az idő, amit még ott tölthetek.
Ezzel a csapat búcsút vett a szigetkétől és a sírhalomtól, átkelt a vízen, és fölkapaszkodott a túlsó partra. Aztán továbblovagoltak, boldogan hogy maguk mögött hagyták a rossz emlékű gázlót. S amint otthagyták, megint fölcsapott a farkasok üvöltése.
Vasudvardtól az átkelőhelyig ősi országút vezetett. Egy darabig a folyóparton, majd elkanyarodott keletre, utóbb északra, de a végén nyílegyenesen tartott Vasudvard kapujának. Ez pedig a völgy nyugati oldalában volt, vagy tizenhat mérföldnyire a völgy szájától. Az utat követték, de nem az úton lovagoltak, mert mellette kemény volt a talaj, és sík, s rövidszálú, rugalmas gyep borította mérföldhosszat. Most gyorsabban lovagoltak, s éjfélre már vagy tizenöt mérföldnyire jártak a gázlótól. Majd megálltak aznap éjszakára, mert a király kimerült. Már a Ködhegység lábához értek, s elébük nyúltak a Nan Curunír hosszú karjai. Sötéten terült el előttük a völgy, mert a hold már alászállt nyugaton, s fényének útját állták a hegyek. De a völgy mély homályából roppant füst- és gőzoszlop szökött a magasba, s ahogy fölért, fölfogta a lemenő hold sugarait, s csillogó, fekete-ezüst bodrok formájában terült szét a csillagos égen.
– Hát ehhez mit szólsz, Gandalf? – kérdezte Aragorn. – Az ember azt hinné, hogy ég a Mágus Völgye.
– Mostanában mindig füst üli meg – mondta Éomer –, de ilyet még sohasem láttam. Ez inkább gőz, mint füst. Szarumán valami ördöngösségen töri a fejét a köszöntésünkre. Lehet, hogy felforralja a Vas folyót, azért száradt ki a medre.
– Lehet – mondta Gandalf. – Holnap majd megtudjuk, miben sántikál. De most pihenjünk egyet, ha tudunk. Letáboroztak a Vas folyó partján; a meder még mindig néma volt és üres. – Egyikük-másikuk aludt is egy kicsit. De késő éjjel az őrszem elkiáltotta magát, s mind fölriadtak. A hold már lement. Csillagok sziporkáztak a fejük felett; ám a föld színén valami éjszakánál is sötétebb sötétség kúszott végig, gomolygott feléjük, a folyó mindkét partján, északi irányban.
– Mindenki ott marad, ahol van! – kiáltotta Gandalf. – Senki ne fogjon fegyvert! Nyugalom, elvonul! 
Megsűrűsödött a köd körülöttük. Fölöttük még haloványan világított egykét csillag; de kétoldalt áthatolhatatlan homály emelt falat elébük; a vonuló árnyéktornyokat elválasztó keskeny folyosón álltak. Hangokat hallottak, suttogást, nyújtott nyögést, és véget nem érő suhogást: rengett alattuk a föld. Úgy érezték, egy örökkévalóság telt el azóta, hogy csak ülnek és rettegnek; de elvonult az utolsó sötét alakzat is, s a hangok elültek, elvesztek a hegy nyúlványai közt.
Messze délen, a Kürtvárban, éjfélkor az emberek nagy zajra lettek figyelmesek; remegett a föld, és mintha szél rontott volna végig a völgyön; mindenki megrettent, és kimenni senki sem mert. De reggel kimentek, s nem hittek a szemüknek: a halott orkok eltűntek onnét, s eltűntek a fák is. A völgyben lent úgy ki volt taposva a fű, mintha óriás pásztorok hajtottak volna végig rajta hatalmas csorda óriásmarhát; de egy mérföldre az Árok alatt hatalmas gödröt leltek, s fölötte kövekből rakott dombot. Az emberek úgy vélték, az elesett orkokat temethették oda, de hogy mi lett azokkal, akik az erdőbe menekültek, pontosan senki sem tudta, mert e dombra ember sohasem tette a lábát.
Később Holthalomnak nevezték el, mert fű sem nőtt rajta. De a különös fákat a katlanban nem látták többé; éjnek idején tértek vissza, aztán elvonultak a Fangorn messzi sötét völgyeibe. Bosszújuk az orkokon betelt.
A király és kísérete aznap éjjel nem aludt többet; de nem láttak és nem hallottak semmi különöset, talán csak azt, hogy a folyó, ott mellettük, egyszerre életre kelt. Zúgva rontott át a kövek közt, s amikor az ár elvonult, a Vas, folyó úgy folyt, csobogott rajta, mint azelőtt mindig.
Hajnalban fölkészültek az indulásra. Szürkén és sápadtan köszöntött rájuk a nap, a napkeltét nem is látták. Köddel nehezedett rájuk a levegő, nyirkos rothadásszag ülte meg a földet. Lassan lovagoltak, most az úttesten. Széles volt és kemény, jól gondozott. A ködön át ki tudták venni a baljukon magasodó hosszú hegyvonulatot. Beértek a Nan Curunírba, a Mágus Völgyébe. Zárt völgy volt ez, csak dél felé nyitott. Valamikor szép és zöld, a Vas folyó folyt végig rajta, s a folyó medre, még mielőtt a síkra kiért, mély; sodra erős, mert sok forrás táplálta és az esőmosta hegyekről lefutó sok kis patak: két partján a föld zsíros és termékeny.
De már nem az. Vasudvard falai alatt még volt néhány ekealja szántó, amit Szarumán rabszolgái túrtak; de a völgy java része parlag, fölverte a gyom és a tüskebokor. Gyalogszeder kúszott a földön, futotta lie a bokrokat és a partot, alkotott tépett odúkat, ahol megbújt az apróvad. Fa egy sem; de a hitvány fű közt még látni lehetett a hajdani erdő megpörzsölt, fejszegyötörte rönkjeit. Szomorú táj volt ez, néma, a gyors vizek kemény csobogásától eltekintve. Komor felhőkben sodródott fölébe a füst és a gőz, s ült meg minden mélyedésben. A lovasok hallgattak. Sokuk szívében ott volt a kétely, azt latolgatták, miféle keserű véghez vezeti őket az útjuk.
Miután megtettek néhány mérföldet, az országút kiszélesedett; itt már nagy, lapos, szögletesre faragott és hozzáértéssel lerakott kőlapokkal volt kikövezve: az illesztésekben egyetlen fűszál nem nőtt. Az út két oldalán csobogó vizű mély csatorna. Egyszerre magas oszlop meredt elébük. Fekete, rajta jókora faragott és festett kő: hosszú, fehér kéz. Ujja északra mutat. Tudták, innét már nem lehet messze Vasudvard kapuja, s elnehezedett a szívük; de a szemük képtelen volt áthatolni a ködön, ott előttük.
A hegynyúlvány tövében, a Mágus Völgyének mélyén számlálatlan esztendők óta ott állt az az ősi vár, amit az emberek Vasudvardnak hívtak. Részben maguk a hegyek alakították, részint Nyugathon embereinek félelmes munkája, az ősidőkben; Szarumán maga is régóta itt élt, s ugyancsak nem volt tétlen.
Hatalma teljében, amikor őt tartották a legnagyobb mágusnak, ilyen volt a vár: az oltalmat jelentő hegyoldalból nagy körfal indult ki, majd ért vissza ugyanoda, kőből épült, szirtfal magas. Bejárata egy: a déli falba vájt roppant kőboltozat. A fekete sziklába itt hosszú alagutat vájtak, s ezt mindkét végén roppant vaskapu zárta le. A kapuszárnyak irdatlan sarokvasaikon, az élő kőbe ágyazott vastag vasrudakon egyetlen könnyű kézmozdulatra, nesztelenül kitárultak. Ha belépett valaki az első kapun, végigment az alagúton, és végül kijutott a túlsó végén, kör alakú, hatalmas udvaron találta magát, mely kissé homorú volt, afféle hatalmas tányér; az egyik szélétől a másikig jó egy mérföld. Valamikor zöld volt, fasorok szelték át, dús gyümölcsösök díszlettek benne, s ezeket egy tóból öntözték, amelyet a hegyekről lefutó patakok tápláltak. De utóbb, Szarumán idején, már semmi zöld nem nőtt itt. Az utak kirakva kockakővel, fekete, kemény valahány; szegélyükön fák helyett oszlopok, némelyik márvány, némelyik vas vagy bronz, s mindet nehéz láncok kötik össze.
Házak is voltak ott, termek, csarnokok, folyosók, belülről a falba vájva, úgy, hogy a nagy kerek udvarra megszámlálhatatlan ablak és fekete ajtó nyílt. Ezrek lakhattak itt, munkások, szolgák, rabszolgák, harcosok; hatalmas Fegyvertárak; alant meg mély ólakban farkasokat tenyésztettek. Maga az udvar is teli volt üregekkel. Aknákat mélyítettek a kőbe; felső végüket kis halmok és kőboltozat védte, így Vasudvard gyűrűje holdfényben úgy festett, mint a nyugtot nem talált holtak temetője. Mert a föld szakadatlanul remegett. Az aknákból tárnák és csigalépcsők vezettek a mélybe; ott voltak, barlangokban, Szarumán kincstárai, raktárai, fegyvertárai, kovácsműhelyei és nagy kohói. Vaskerekek forogtak itt szakadatlanul, kalapácsok duhogtak. Éjszakánként gőzfelhők gomolyogtak a szellőzőnyílásokból, s vörösre, kékre, vagy méregzöldre festette őket alulról a fény.
A láncok közt valamennyi út a gyűrű közepére tartott. Ott csodálatos alakú torony állt. Egykori építői, akik Vasudvard gyűrűjét a sziklába vágták, olyanra formálták, mintha nem is emberkéz műve lenne, hanem a hegyek ősi kínja gyötörte volna ki a föld testéből. Szirtforma szikla szeglet volt, fekete, csillogó és kemény, négy roppant, sokszögű kőpillér olvadt egybe, de a teteje táján négy kimeresztett karomra ágazott szét, a sisakja mindnek hegyes, mint a lándzsa, éles, mint a kés. Közöttük keskeny tér, fényes kőpadlóján idegen írásjelek, az ember itt ötszáz láb magasan állt a síkság fölött. Ez volt Orthanc, Szarumán fellegvára, amelynek neve (szándékosan-e vagy véletlenül?) kettős jelentésű: tündéül az orthanc “Karom-hegy“et jelent, a Lovasvég nyelvén “ravasz elmé“-t.
Erős és csodálatos vár volt Vasudvard; egykor nagy királyok lakóhelye, Gondor nyugati határának őreié, bölcseké, akik a csillagok járását figyelték. De Szarumán fokozatosan átalakította a maga változó céljaira; tökéletesítette, gondolta – tévesen – Szarumán, mert mindaz a művészet és ravasz fortély, amiért föladta korábbi bölcsességét, s amiről szerette azt hinni, hogy csak az övé, Mordorból származott; így hát minden műve semmiség volt, gyermekkéz vagy hízelgő rabszolga műve, hitvány másolata Barad-dűr, a Fekete Torony roppant erődjének, fegyvertárának, börtönének, irdatlan kohójának, amely nem tűrt vetélytársat, kinevette a hízelgést, kivárta a maga idejét, gőgjében és mérhetetlen ereje tudatában magabiztosan.
Ez volt a szóbeszéd szerint Szarumán erődje; mert kapuján emberemlékezet óta nem tette be a lábát egyetlen rohani ember sem, kivéve talán azt a néhányat, mint Kígyónyelvű is, aki titokban járt ott, és senkinek el nem mondta, mit látott.
Gandalf most odalovagolt a Kéz oszlopához, s amikor odaért, a lovasok csodálkozva látták, hogy az már nem mutat fehéret. Mintha vérfoltok száradtak volna rá; s ha jobban megnézték, látták, hogy körmei veresek. Gandalf habozás nélkül továbblovagolt a ködbe, a többiek vonakodva követték. Az út mellett itt is, ott is, minden mélyedésben víz állt, jókora tócsák, az utcakövek közt víz csörgedezett, akár egy váratlan ár maradványa.
Gandalf végül megállt, s odaintette a többieket; odamentek, s látták, hogy mögötte felszáll a köd, és sápadtan kisüt a nap. Már elmúlt dél. Megérkeztek Vasudvard kapujába.
De a kapuszárnyak kidöntve, kicsavarva hevertek a földön, s körös-körül töméntelen törött, számtalan éles szilánkra hasadt kő, szétszórtan vagy törmelékhalomban. A nagy kapubolt még állt, de tetőtlen űr tátongott rajta: az alagút lecsupaszítva, a kőfalakon irdatlan rések, hasadékok; a bástyatornyok porban. Ha tenger támad fel dühében, és szakad a dombokra, az se rombolhat többet.
A gyűrű gőzölgő vízzel tele; bugyogó üst, az alján vagy a színén úszva gerendák, szarufák, ládák, hordók, törött fogaskerekek. Elgörbült és kidűlt oszlopok csonkja meredt ki a vízből, de az utak mind vízbe fúltak. Messze, úgy látszott, félig a párafüggöny mögött, a sziklatorony, Orthanc állt még, sötéten és magasan most is, nem bírt vele s vihar. Lábát fakó hullámok nyalták.
A király és kísérete némán ült lován, s ámulva észlelte, hogy Szarumán hatalma megdőlt; de hogy miként, azt nem is sejtették. Szemüket most a kapubolt és a romkapu felé fordították. Aztán egy nagy törmelékhalmot vettek észre a közelükben; s egyszerre rádöbbentek, hogy két kicsi alak heverészik rajta fesztelenül, szürke köpenyben, hogy a kövön alig látni. Mellettük palackok és tányérok, mintha az imént laktak volna jól, s most épp az evés fáradalmait pihennék ki. Az egyik láthatólag aludt; a másik keresztbe vetette a lábát, tarkója alá tett kézzel hevert, egy törött kőre dűlve, s a szájából időről időre kis kék füstkarikákat eregetett.
Éomer és Théoden s valamennyi emberük elkerekedett szemmel bámulta őket. Vasudvard romjai között ők nyújtották a legfurcsább képet. De még mielőtt a király megszólalhatott volna, a füstöt lélegző egyik kis alak egyszerre csak rádöbbent ottlétükre, arra, hogy ott ülnek szótlanul lovaik nyergében a ködtenger szegélyén. Talpra ugrott. Fiatal embernek látszott, vagy legalábbis olyasfélének, noha alig volt fele olyan magas, mint egy ember; göndör, barna haja födetlen, de megviselt köpönyege ugyanolyan színű, mint amilyet Gandalf útitársai viseltek, mikor Edorasba belovagoltak. Mélyen meghajolt, s a szívére tette a kezét. Majd, mert láthatólag nem vette észre a mágust és barátait, Éomerhez és a királyhoz fordult.
– Legyetek üdvözölve, uraim, Vasudvardban! mondta. – Mi vagyunk a kapuőrök. Nevem Saradok fia Trufiádok; s társam, akin sajna! erőt vett a fáradtság... lábával megpiszkálta a másikat – a Tuk házból való Paladin fia, Peregrin. Mi messze északon lakunk. Szarumán odabent tartózkodik, jelen pillanatban épp bezárkózott bizonyos Kígyónyelvvel, különben kétségkívül szívélyesen üdvözölné előkelő vendégeit.
– Kétségkívül! – mondta Gandalf. – Talán bizony Szarumán rendelte el, hogy őrizzétek a kapuja roncsait, s figyeljétek, hogy nem jön-e vendég, már ha a palacktól és tányértól arra is ráértetek ügyelni?
– Nem, jó uram, erről nem vett tudomást – felelte Trufa komolyan. – Más bokros teendői vannak. Mi Szilszakálltól kaptuk a parancsot, aki átvette Vasudvard irányítását. Ő utasított, hogy illő szavakkal köszöntsem Rohan Urát. Amit meg is tettem, amennyire képességeimből telik.
– És a társaidat? Legolast meg engem? Minket nem? – kiáltotta Gimli, mert tovább nem tudta türtőztetni magát. – Csibészek, szőröstalpú, gyapjasfejű naplopók. Szépen meglógtatok. Háromszáz mérföldön át kergettünk titeket, ingoványon, csatákon és halálon át, hogy kiszabadítsunk! Ti meg itt lakomáztok, lopjátok a napot – és pöfékeltek! Gazfickók! Fogó és kalapács! Széttéplek titeket dühömben és örömömben, csuda, ha szét nem robbanok!
– Szívemből beszélsz, Gimli – nevetett Legolas. – Bár engem inkább az érdekelne, borhoz hogy jutottak.
– Hát, okosabbak éppen nem lettetek a hosszú hajsza során – mondta Pippin, s kinyitotta a fél szemét. – Itt találtok minket a győztes csata színhelyén, körülöttünk, amit az ellenségtől zsákmányoltunk, és azt kérdezitek, hogyan tettünk szert a kevéske jól megérdemelt kényelemre.
– Jól megérdemelt? – kérdezte Gimli. – Hát ezt kötve hiszem.
A lovasok kacagtak. 
– Nem kétséges, hogy jó barátok találkozásának vagyunk szemtanúi – mondta Théoden. 
Tehát ők a társaságotok elveszett tagjai, Gandalf? Csupa csodával telve a napjaink. Már sok mindennek voltam tanúja, mióta elhagytam a házamat; s most megint egy mesebeli nép fiai kerültek a szemem elé. Ők tán a félszerzet, amit mifelénk némelyek holitlannak hívnak?
– Elnézést, uram, hobbitnak – mondta Pippin.
– Hobbitnak? – kérdezte Théoden. – Furamód megváltozott a nyelvetek; de a név helyénvalónak tetszik. Hobbitok! Még nem hallottam szót, amely ennyire fedte volna a valóságot.
Trufa meghajolt. Pippin is fölkelt, és mélyen meghajolt. – Kegyes vagy, Uram; vagy legalábbis remélem, hogy kegynek tekinthetem szavaidat – mondta. – És itt az újabb csuda! Mióta hazulról eljöttem, sok országot beutaztam, de eddig még egyetlen néppel nem találkoztam, mely akárcsak hírből is tudott volna valamit a hobbitokról, létezésünkről.
– Azén népem északról jött, valamikor réges-régen mondta Théoden. – De nem akarlak megtéveszteni; nincsenek meséink a hobbitokról. Mindössze annyi járja róluk, hogy valahol messze, sok-sok hegyen és folyón túl valami félszerzet él, amely a homokdombok üregeiben húzza meg magát. De tetteikről nem szólnak regék, mert azt mondják, nincsenek szóra érdemes tetteik, kerülik az emberek tekintetét, s egy szempillantás alatt képesek elpárologni; s úgy el tudják változtatni a hangjukat, hogy az a madár csipogására hasonlítson. De úgy látszik, ennél többet is el lehet mondani róluk.
– Bizony ám, uram – mondta Trufa.
– Például – tette hozzá Théoden –, azt még sohasem hallottam, hogy füstöt okádna a szájuk.
– Ez nem is meglepő – mondta Trufa. – Hisz ez olyan művészet, amit alig néhány nemzedék ideje óta űzünk. A Déli fertálybeli Lápatorokból való Kürtös Tobold volt az, aki először termesztett igazi pipafüvet a kertjében, a mi időszámításunk szerint 1070 körül. Hogy mikor bukkant rá Toby a növényre...
– Fogalmad sincs, mekkora veszély fenyeget, Théoden – szakította félbe Gandalf. – Ezek a hobbitok itt ülnek a pusztulás partján, és az asztal örömeiről, vagy apáik, nagyapáik, dédapáik, kilencedik fokú unokatestvéreik apróka tetteiről tartanak előadást, ha csöppet sem helyénvaló türelmeddel fölbátorítod őket. Talán valami alkalmasabb időpontban hallgassuk meg a füstölés történetét. Hol van Szilszakáll, Trufa?
– Az északi oldalon, azt hiszem. Elment inni egyet tiszta vizet, persze. Az entek java része vele tartott; azok még javában dolgoznak... odaát. – Trufa a gőzölgő tó felé mutátott; ahogy odanéztek, fülüket megütötte a távoli moraj és recsegés, ami a hegyoldalon levonuló kőlavinára emlékeztetett. S távolról valami humm-humm hangot, afféle diadalmas kürtharsogást hallottak.
– Orthanc tehát őrizetlenül maradt? – kérdezte Gandalf.
– Itt a víz – mondta Trufa. – De Hamariberkenye és két más ent őrt áll. Azokat a póznákat és oszlopokat nem mind Szarumán helyezte ott el. Hamariberkenye, ha jól tudom, ott van a Szikla tövében, a lépcsőfeljárónál.
– Igen, áll ott egy nagy, szürke ent – mondta Gandalf. – Mi meg egy falatot nem ettünk kora reggel óta. De amint lehet, szeretném fölkeresni Szilszakállt. Nem hagyott a számomra semmi üzenetet? Vagy netán a palack és a tányér kiverte a fejetekből?
– De, hagyott – mondta Trufa –, és mindjárt rá is térek, de eddig annyi mindent kérdeztetek, hogy nem jutottam hozzá. Azt üzeni, hogy ha Lovasvég Ura és Gandalf odalovagol az északi falhoz, ott leli Szilszakállt, s ő szívesen látja őket. S én még azt is hozzátenném, hogy ott igen finom ételt tálalnak; ezt készséges szolgájuk fedezte fel és választotta ki számukra. – Meghajolt.
Gandalf nevetett. – Annál jobb! – mondta. – Nos, Théoden, jössz és megkeressük Szilszakállt? Erre körbe kell kerülnünk, de nincs nagyon messze. Ha Szilszakállal megismerkedsz, sok mindent megtudhatsz tőle. Mert Szilszakáll Fangorn, az entek legvénebbje és vezére, s ha vele beszélsz, minden élőlények legvénebbikének a szavait hallod.
– Veled tartok – mondta Théoden. – Ég veletek, hobbitok! Találkozunk az én házamban. Ott majd odaültök mellém, és elmondtok mindent, amit a szívetek kíván; őseitek tetteit, ameddig csak számontartjátok őket; s majd beszélgetünk az öreg Toboldról és a fűtudományról. Ég veletek!
A hobbitok mélyen meghajoltak. – Szóval, ez volt Rohan királya! – jegyezte meg halkan Pippin. – Derék öreg fickó. És igen udvarias.

9. fejezet

Ez-az Vasudvardról

Gandalf és a király kísérete ellovagolt kelet felé, hogy megkerülje Vasudvard romfalait. De Aragorn, Gimli és Legolas ott maradt. Eloldották Arodot és Hasufelt, hadd keressenek maguknak valami legelőfélét, aztán visszajöttek, s odatelepedtek a hobbitokhoz.
– Nohát! A vadászatnak vége, megint összetalálkozunk, olyan helyen, ahova nem is gondoltuk volna, hogy valaha eljutunk – mondta Aragorn.
– És most, hogy a nagyok elmentek tárgyalni a nagy ügyet – mondta Legolas –, a vadászok talán megtudhatnák egynéhány apróka rejtvény megoldását. Mi egész az erdőig nyomon követtünk titeket, de még így is sok minden van, amiről szeretném megtudni, hogy is volt az.
– És olyan rengeteg, amit mi szeretnénk megtudni rólatok – mondta Trufa. – Egy és mást hallottunk ugyan Szilszakálltól, az öreg enttől, de az korántsem elég.
– Mindent a maga idején – mondta Legolas. – Mi voltunk a vadászok, tehát az első, hogy ti számoljatok be magatokról.
– Vagy a második – mondta Gimli. – Talán jobb lenne azután, hogy ettünk. Fáj a fejem; és jóval elmúlt már dél. Csibészek, gyerünk, engeszteljetek ki azzal, hogy megkínáltok a zsákmányból, amiről beszéltetek. Étellel-itallal talán sikerül letörlesztenetek valamit az adósságotokból.
– Parancsoljatok – mondta Pippin. – Itt kívántok étkezni, vagy netán nagyobb kényelemben, Szarumán őrházának maradványaiban – ott a kapuboltozat alatt? Mi itt a szabad ég alatt falatoztunk, hogy a fél szemünket rajta tartsuk az úton.
– Hát félnél nem is többet! – mondta Gimli. – De semmi kedvem bemenni valami ork-házba; és hozzá nem nyúlok ork-ételhez, vagy olyasmihez, amit az érintésük bemocskolt.
– Nem is kínálunk ilyesmivel – mondta Trufa. – Az orkokból magunknak is egy életre elegünk van. De Szarumánnak maradt annyi józan esze, hogy az orkokban ne bízzék meg. Emberekkel őriztette a kapuját, gondolom, a leghűségesebb szolgáival. Legalábbis kedvezett nekik és jól ellátta őket.
– Pipafűvel is? – kérdezte Gimli.
– Nem, azt nem hiszem – nevetett Trufa. – De ez más mese; ez várhat ebéd utánig.
– Akkor gyerünk, és ebédeljünk – mondta a törp.
A hobbitok mutatták az utat; bementek a kapu alá, s baloldalt, egy lépcsősor végében, jókora ajtóhoz értek. Egy tágas helyiségbe nyílt, amelynek a túlsó végén újabb, kisebb ajtó volt, s oldalt tűzhely és kürtő állt benne. A helyiséget sziklába vágták; valaha bizonyára sötét volt, mert ablaka csak az alagútra nyílt. De a beszakadt tetőn át most beáradt a fény. És a tűzhelyen ropogott a tűz.
– Raktam egy kis tüzet – mondta Pippin. – Így mindjárt vidámabb abban a ködben. A fa, amit találtunk, ugyancsak nedves, rőzse meg nemigen akadt. De a kéménynek jó huzata van! Úgy látszik, a sziklán át szellőzik, így szerencsére nem dugult el. Jól jön egy kis tűz. Majd pirítok kenyeret. De a kenyér, sajnos, három-négy napos.
Aragorn és társai leültek a hosszú asztal egyik végére, a hobbitok meg eltűntek az ajtó mögött.
– A kamra itt van benn, s szerencsénkre vízszint fölött – mondta Pippin, ahogy tálakkal, tányérokkal, kupákkal, késekkel és ilyen-olyan ennivalóval megrakodva visszatértek.
– S az elemózsiától nem kell az orrodat húzni, Gimli uram – mondta Trufa. – Ez nem ork-takarmány, hanem ember-koszt, ahogy az öreg Szilszakáll mondja. Bort? Sört? Van benn egy hordóval – nagyon iható. És ez itt első osztályú sózott hús. Vagy vágjak egy szelet húsos szalonnát, és megsüssem? Ahogy parancsolod. Sajnos, zöld semmi sincsen; az utóbbi néhány nap kissé akadozott az ellátás. Így hát nem tudlak utána mással kínálni, csak vajas és mézes kenyérrel. Megfelel?
– Hát – mondta Gimli. – Valamennyit csökkent az adósságotok.
Hamarosan mind a hárman belemerültek a falatozásba, s a két hobbit is szégyentelenül nekilátott, másodízben. – A vendég nem ülhet egyedül asztalhoz – mondták.
– Szörnyen udvariasak vagytok! – nevetett Legolas. – Bár lehet, hogy ha mi nem jövünk, egymást vendégeltétek volna meg másodjára.
– Lehet; s ugyan miért ne? – mondta Pippin. – Az orkoknál ocsmány kosztot kaptunk, azelőtt meg napokig ugyancsak keveset. Úgy rémlik, nagyon rég nem laktunk már jól úgy igazában.
– Úgy látszik, nemigen ártott nektek a koplalás mondta Aragorn. – Ha a szemem nem csal, makkegészségesek vagytok.
– De mennyire – mondta Gimli, s a kupája fölött tetőtől talpig végigmérte őket. – Nos, a hajatok kétszer olyan sűrű és göndör, mint mikor elszakadtunk; s meg mernék esküdni, hogy még nőttetek is valamit, már ha egy hobbit ebben a korban még nőhet. Ez a Szilszakáll legalábbis nem éheztetett.
– Hát nem – hagyta helyben Trufa. – De az entek csak isznak, és itallal nem lehet jóllakni. Szilszakáll itala nagyon tápláló, de az ember akkor is kíván valami szilárdat. S a lembas után sem árt némi változatosság.
– Ti az entek vizéből ittatok ugye? – kérdezte Legolas. – No, akkor elhiszem, hogy Gimlit nem csapta be a szeme. Fangorn italáról különös énekek szólnak.
– Sok furcsát mesélnek arról a földről – mondta Aragorn. – Én magam még sosem jártam ott. Gyertek, meséljetek többet is róla, meg az entekről is!
– Az entekről... – mondta Pippin. – Az entek... nos hát, az entek mind másmilyenek. De a szemük... szóval a mi szemünkben nagyon különös... – keresgélte a szavakat, aztán elhallgatott. – Igen – folytatta egy idő múlva –, magatok is láttatok néhányat messziről... ők biztos, hogy láttak titeket, és mondták is, hogy jösztök... és fogtok is még látni sokat, én azt remélem, mielőtt elmennek innét. Akkor fogalmat alkothattok róluk.
– Várjunk csak! – mondta Gimli. – A közepén kezdtük a történetet. Tartsuk magunkat az időrendhez, s azzal a különös nappal kezdjük, amikor felbomlott a társaságunk.
– Mindent a maga idején, majd ha ráérünk – mondta Trufa. – De ha már ettetek, először is tömjétek meg a pipátokat és gyújtsatok rá. Aztán egy ideig tegyünk úgy, mintha odahaza lennénk, mind épen és egészségesen, Bríben vagy Völgyzugolyban.
Elővarázsolt egy kis bőrzacskót, tele dohánnyal. Rengeteg van – mondta –, annyit vihettek magatokkal, amennyit akartok, ha indulunk. Ma reggel Pippinnel némi kis értékmentést rendeztünk. Rengeteg minden úszott el a vízen. Pippin talált rá arra a két kis hordóra, amit valami raktárból mosott ki a víz. Kinyitottuk, hát nem ezzel volt tele: pipafűvel, aminél finomabbat még kívánni sem lehetne, s még csak át sem ázott.
Gimli kivett egy keveset, szétdörgölte a tenyerén, és beleszagolt. – Jónak látszik, és a szaga is finom – mondta. – De jó ám! – mondta Trufa. – Drága Gimlim, ez lápatorki! A hordón mindkét oldalon rajta van a Kürtösmárka, annak rendje és módja szerint. Hogy ez hogy került ide, elképzelni sem tudom. Gondolom, Szarumán személyes használatára. Sose tudtam, hogy ilyen messzire is eljut. De most jól jön.
– Jól jönne – mondta Gimli –, ha lenne hozzá pipám. De sajnos, az enyimet elvesztettem Móriában, vagy még előbb. A zsákmányotokban pipa nem akad?
– Sajna – mondta Trufa – azt nem találtunk, még itt, az őrszobán sem, Szarumán, úgy látszik, magának tartotta fenn ezt az élvezetet. S annak, gondolom, semmi értelme, hogy bekopogtassunk Orthanc ajtaján, s pipát kérjünk tőle. Majd megosztozunk a pipáinkon, ahogy az a nyomorban jó barátok között járja.
– Egy pillanat! – mondta Pippin. – Benyúlt a zubbonya alá, és előhúzott egy zsinegen csüngő puha bőrzacskót. – Én hordok itt a szívem fölött egykét kincset, ami nekem legalább olyan drága, mintha a Gyűrű lenne. Tessék, itt az egyik: az én régi fapipám. És itt egy másik: egy vadonatúj. Mindenhova magammal cipelem, bár hogy miért, arról fogalmam sincs. Úgy igazában sose számítottam rá, hogy útközben valahol pipafüvet találunk, ha az enyim elfogy. De végül most mégis hasznát vesszük. – Fölemelte a széles, laposfejű kis pipát, és átnyújtotta Gimlinek. – Most kvittek vagyunk? – kérdezte.
– Kvittek? – kiáltotta Gimli. – Ó, nemes hobbit, most én tartozom neked.
– Nos, akkor én visszamegyek a szabad levegőre, hogy megnézzem, mit csinál a szél és az ég! – mondta Legolas.
– Veled megyünk – mondta Aragorn.
Kimentek, és kényelembe helyezkedtek a kőrakáson a kapu előtt. Innét messze beláttak a völgybe; a köd egyre ritkult; elfújta a szél.
– No, akkor ejtőzzünk egy kicsit – mondta Aragorn. – Üljünk ki a romok szélére, és beszélgessünk, ahogy Gandalf mondta, amíg ő elintézi a dolgát. Olyan fáradt vagyok, mint még életemben ritkán. – Maga köré tekerte szürke köpönyegét, elrejtette páncélingét, s kinyújtóztatta hosszú lábát. Majd elnyúlt hanyatt, s egy gyér füstfelhőt bocsátott ki a száján.
– Nicsak! – mondta Pippin. – Visszajött a Vándor, a kósza!
– Sose ment el – mondta Aragorn. – Én vándor is vagyok, meg Dúnadán is, Gondoré is vagyok, meg az Északé is.
Egy darabig némán pöfékeltek, s közben sütötte őket a nap; nyugatról, a magasan szálló felhők közül nyilazott le rájuk ferdén. Legolas mozdulatlanul feküdt, rezzenéstelen szemmel bámult föl az égre, a napra, s közben halkan, magában énekelt. Végül fölállt. – Halljuk már! – mondta. – Telik az idő, eltisztul a köd, azazhogy tisztulna, ha ti, amilyen furcsa népek vagytok, nem burkolóznátok füstfelhőbe. Hogy is volt hát?
– Nos, az én mesém úgy kezdődik, hogy fölébredtem a sötétben, s kezem-lábam összekötve egy ork-táborban leltem magamat – mondta Pippin. – Lássuk csak, hányadika van ma?
– A Megye időszámítása szerint március ötödike mondta Aragorn. Pippin gyorsan kiszámolta az ujján. Még csak kilenc napja!* – mondta. – Pedig úgy éreztem, egy éve már, hogy fogságba estem. S bár ennek a fele olyan, mint egy lidércnyomásos álom, tán még annál is szörnyűbb három nap következett. Trufa majd kijavít, ha valami fontosat kifelejtenék: részletekbe nem bocsátkozom: a korbácsról, a kosztról, a bűzről meg miegyébről nem beszélek, azt lehetetlen fölidézni. – Ezzel belekezdett beszámolt Boromir utolsó harcáról, az ork-menetről Emyn Muiltól az Erdőkig. A többiek bólogattak, mert mindez beleillett abba, amit elképzeltek.
– Van itt egy és más kincs, amit elhagytatok – mondta Aragorn. – Örülni fogtok, ha visszakapjátok. – Köpönyege alatt meglazította a derékszíját, s leakasztott róla két tőrt.
– Nohát! – kiáltotta Trufa. – Sose hittem volna, hogy viszontlátom! Az enyémmel megöltem néhány orkot; de Uglúk elvette tőlünk. S hogy milyen pofát vágott! Először azt hittem, mindjárt ledöf, de eldobta őket, mintha égetnék a kezét.
– És itt van a csatod is, Pippin – mondta Aragorn. Megőriztem, mert értékes jószág.
– Tudom – mondta Pippin. – Nagy lelkitusámba került, hogy otthagyjam, de mi mást tehettem volna?
– Semmit – felelt Aragorn. – Aki bajban nem tud a kincsétől megszabadulni, önmagát béklyózza meg. Jól tetted.
– Az szép munka volt, ahogy a csuklódon sikerült a kötelet elvágnod – mondta Gimli. – A szerencse is segített; de te, szinte azt mondhatnám, két kézzel kaptál az alkalmon.
– És szép kis találós kérdést adtál föl nekünk – mondta Legolas. – Én már-már azt hittem, hogy szárnyad nőtt! – Sajnos nem – mondta Pippin. – De ti nem tudtok Grisnákról. – Végigfutott a hátán a hideg, és nem szólt többet, Trufára hagyta, hogy elmondja az utolsó hátborzongató perceket: a tapogató kezeket, a forró lélegzetet, Grisnák szőrös karjainak iszonyatos erejét.
– Ez, amit a mordori, vagyis, ahogy ők mondják, lugbúrzi orkokról mondasz, igencsak aggaszt – mondta Aragorn. – A Fekete Úr amúgy is túl sokat tudott meg, és a szolgái is, és nyilvánvaló, hogy miután összekülönböztek, Grisnák üzent nekik a folyón túlról. A Vörös Szem ezután rajta lesz Vasudvardon. De Szarumán végül is maga faragta a nyársat, amiben ül.
– Igen, bármelyik fél győz, ő csak rosszra számíthat – mondta Trufa. – Akkor rontotta el végleg a dolgát, amikor az orkjai betették a lábukat Rohanba.
– Egy pillanatra láttuk a vén gazembert, vagy legalábbis Gandalf azt hiszi, ő volt – mondta Gimli. – Az erdőszélen.
– Mikor volt az? – kérdezte Pippin. – Öt napja éppen – mondta Aragorn.
– Lássuk csak – mondta Trufa – ...öt nappal ezelőtt... a történetnek most olyan részéhez érek, amiről ti nem tudtok semmit. Mi Szilszakállal a csatát követő délelőtt találkoztunk össze; aznap éjszaka Csörgecsarnokban háltunk; az ő egyik entházában. Másnap reggel elmentünk az ent-tanácsba, azaz az entek gyülekezetébe, ennél furábbat nem láttam még. Reggeltől estig tartott, s még másnap is; az éjszakát egy Hamariberkenye nevű entnél töltöttük. Majd, a tanács harmadik napján, az entek fölkerekedtek. Hát az döbbenetes volt. Az erdőben akkora volt a feszültség, mintha mindjárt kitörne az égzengés; aztán ki is tört, mindjárt. Bár hallottátok volna az éneküket, ahogy meneteltek.
– Ha Szarumán hallotta volna, most százmérföldnyire lenne innét, még ha a saját lábán kellett volna elszaladnia, akkor is – mondta Pippin

Vasudvard vár, csontcsupasz vár, 
mégsem nőhet az égig!
Megyünk, megyünk, hadra kelünk, 
nagy várat kell ledöntenünk; 
Ajtót törünk, felperzselünk
ott mindent, véges-végig!

- Persze, nemcsak ezt énekelték. Az ének nagy részének nem is voltak szavai, csak mintha kürtszó és dobszó lenne. Nagyon izgalmas. De én azt hittem, egyszerűen csak menetinduló, közönséges ének – egészen addig, hogy ide nem értünk. Itt aztán megtudtam, hogy micsoda.
– Az utolsó hegygerincről, mikor leszállt az éjszaka, leereszkedtünk Nan Curunírba – folytatta Trufa. – Akkor éreztem először, hogy a hátunk mögött maga a vadon menetel. Azt hittem, valami entálmot álmodom, de Pippin is így volt vele. Féltünk mind a ketten, de csak később tudtuk meg a többit.
A huornok voltak, vagyis hogy az entek így hívják őket a “kurta nyelven“. Szilszakáll nem sokat mondott róluk, de én azt hiszem, ezek olyan entek, akik már majdnem fává lettek, vagy legalábbis ránézvést azok. Ott állnak az erdőben vagy az erdőszélen, itt is, ott is, némán, és elnéznek a fák fölött; de azt hiszem, a legsötétebb völgyekben is százával és százával élnek.
Rettentő erő rejtőzik bennük, s úgy látszik, képesek homályba burkolózni; ha a helyüket változtatják, alig lehet észrevenni. Pedig megteszik. Márpedig gyorsan, ha haragusznak. Az ember csak áll, fölnéz az égre, vagy a szél suhogását hallgatja, aztán egyszerre azon találja magát, hogy az erdő közepén van, csupa hatalmas, tapogatózó fa veszi körül. Még hangjuk is van, az entekkel tudnak beszélni... azért is hívják őket az entek huornnak, mondja Szilszakáll – de már bogarasak és vadak. Veszedelmesek. Én félnék találkozni velük, ha nem lennének entek, hogy kordában tartsák őket.
Nohát, kora éjszaka leosontunk egy hosszú vízmosáson a Mágus Völgyének felső végébe, elöl az entek, s mögöttük a suhogó huornok. Mi persze, nem láttuk őket, csak hallottuk a nagy recsegést-ropogást. Nagyon sötét, felhős éjszaka volt. Sebesen vonultak, suhogva, mint a szél, amint a hegyeket elhagyták. A hold nem bukkant elő a felhők közül, s nem sokkal éjfél után Vasudvardot magas szálerdő vette körül észak felől. Ellenségnek, kihívásnak nyoma sem, sehol. A torony egy magasan levő ablakában fény derengett, ez volt minden.
Szilszakáll s még néhány ent továbbosont, megkerülte a falat, hogy rálásson a kapura. Mi ketten vele mentünk; fenn ültünk Szilszakáll vállán, s éreztem reszkető feszültségét. De az entek még akkor is óvatosak és türelmesek, ha rázza őket a düh. Úgy álltak ott, mint megannyi kőbálvány, csak ziháltak és füleltek.
Majd egyszerre iszonyatos kavarodás támadt. Kürtök rivalltak, s hangjuk visszaverődött Vasudvard falairól. Azt hittük, fölfedeztek minket, s mindjárt megkezdődik a csata. De semmi ilyesmi. Szarumán népe vonult el. Én nem sokat tudok erről a háborúról, sem Rohan lovasairól, de Szarumán, úgy látszik, egy csapásra végezni akart a királlyal és minden emberével. Kiürítette Vasudvardot. Láttam az ellenséget elvonulni; a végtelen sorokban menetelő orkokat; a hatalmas ordasok hátán ülő ork-csapatokat. S voltak ott ember-zászlóaljak is. Közülük sokan fáklyát vittek, s a lángok világában láttam az arcukat.
Többségük közönséges ember volt, hatalmas és szálas, komor, de nem különösebben gonosz kinézetű. De voltak ott mások is, sokkalta ijesztőbbek: magasságuk, mint az embereké, de az arcuk sápadt koboldarc, szemük bandzsa és rosszindulatú. Tudjátok, rögtön eszembe jutott róluk az a déli ember, ott Bríben; csak épp hogy az nem volt olyan nyilvánvalóan orkforma, mint ezek java része.
– Nekem is ő jutott eszembe – mondta Aragorn. Sok ilyen fél-orkot intéztünk el a Helm-szurdokában. Most már nyilvánvaló, hogy az a déli ott Szarumán kémje volt; de hogy a Fekete Lovasokkal működött-e együtt, vagy csak Szarumánnak dolgozott, arról fogalmam sincs. Az ilyen gonosz népségről nehéz megállapítani, hogy épp kinek a szövetségese, vagy kit csal meg.
– Nos, mindet összevetve, lehettek vagy tízezren mondta Trufa. – Egy óráig tartott, amíg mind kivonultak. Egy részük az országúton a gázló felé indult, más részük elkanyarodott kelet felé. Talán egy mérföldnyire innen, arrafelé, híd épült a folyón; ott, ahol olyan meredek a partja. Ha fölálltok, innen is láthatjátok. Mind üvöltve énekeltek, röhögtek, éktelen nagy zajjal voltak. Én arra gondoltam, hogy ugyancsak rosszul áll Rohan szénája. De Szilszakáll nem mozdult. Azt mondta: – Az én dolgom ma éjjel Vasudvard, a szikla meg a kő.
– Bár a sötétben nem láttam mi történik, azt hiszem, a huornok, amint a kapu bezárult, megindultak délnek. Nekik, gondolom, az orkokkal volt dolguk. Reggelre már messze lenn jártak a völgyben, vagy legalábbis olyan homály ült ott, amin átlátni lehetetlen.
– Amint Szarumán elküldte a hadseregét, mi következtünk. Szilszakáll lerakott minket, odament a kapuhoz, megdöngette, s hívta Szarumánt. Válasz persze semmi, csak kövek és nyilak a falról. De a nyilaknak semmi hasznuk az entek ellen. Fájnak, persze, és dühítik őket: mint a bögölycsípés. De egy entet úgy tele lehet szurkálni nyilakkal, mint a tűpárnát, akkor sem tesz komoly kárt benne. Egyrészt nem lehet megmérgezni őket, másrészt a bőrük, úgy látszik, igen vastag, s szívósabb, mint a fakéreg. Ahhoz, hogy súlyos sebet ejtsen rajtuk, igen erős fejszecsapás kell. A fejsze nincs ínyükre. De hát egyetlen entre is igen sok fejszés kell: aki egyszer megüt egy entet, nem valószínű, hogy másodszor is megütheti. Egy ent egyetlen ökölcsapása palacsintává lapítja a vasat.
– Mikor Szilszakállba már beleállt néhány nyílveszsző, kezdett belemelegedni, ahogy ő mondaná, egyre “hamaribb“ lett. Elkiáltotta magát, hogy Hmm-humm!, s máris vagy tucatnyi másik ent jött oda öles léptekkel. Egy ent, ha haragszik, félelmetes. A kezük s a lábuk ujja mintha ráfagyna a sziklára; úgy tépik, mint a kenyérhéjat. Csak figyeltem: roppant fagyökerek százesztendei munkáját végezték el percek alatt.
– Nyomtak, húztak, téptek, ráztak, ütöttek; csinbumm-reccs, és a roppant kapu öt perc alatt romokban hevert; és néhányan már nekiláttak, hogy széttúrják a falakat, mint a mezei nyúl egy homokbuckát. Nem tudom, Szarumán mit gondolhatott, hogy tudta-e, mi történik; de azt tudom, hogy nem tudta, mit kezdjen ellene. Persze, lehet, hogy a varázstudománya az utóbbi időben megkopott; így egymagában, a szolgasereg, a gépezetei meg a mifenéi nélkül, tudjátok, hogy mire gondolok, ebben a szorult helyzetben elpárolgott a mersze, inába szállt a bátorsága. Nagyon más az, mint az öreg Gandalf. Nem tudom, nem annak köszönheti-e a hírét, hogy volt esze és bevette magát Vasudvardba.
– Nem – mondta Aragorn. – Valamikor nagy volt, mint a híre. Tudománya mély, gondolkodása kifinomult, s a keze csodálatosan ügyes; s ráadásul hatalma volt mindenki más akaratán. A bölcset meggyőzte, a kisembert megfélemlítette. Ez a hatalma kétségtelenül még ma is megvan. Merem állítani, hogy kevesen akadnak Középföldén, akik négyszemközt megállnának vele szemben még így is, hogy vereséget szenvedett. Talán csak Gandalf, Elrond és Galadriel, most, hogy Szarumán gonoszságáról lehullt a lepel, de mások kevesen.
– Az entek – mondta Pippin. – Egyszer már úgy látszott, hogy sikerül kifognia rajtuk, de többé soha. Mert egy biztos: nem értette őket, és elkövette azt a hibát, hogy őket kihagyta a számításaiból. Velük kapcsolatban semmi terve nem volt, s azután, hogy munkához láttak, már ideje sem, hogy kiagyaljon valamit. Amint a támadásunk megindult, az a néhány patkány, amelyik még Vasudvardban maradt, iszkolt minden résen, amit az entek ütöttek. Az embereket, miután kikérdezték őket, hagyták az entek elmenni; csak errefelé is vagy két-három tucatot. Orknak, azt hiszem, bármekkora volt is, nem soknak sikerült elmenekülnie. A huornok elől semmi esetre; ekkorra már huornerdő vette körül egész Vasudvardot, mint ahogy az zárta le a völgy bejáratát is.
Mikor az entek a déli fal nagy részét már lerombolták, és az ottmaradtak egy része meglépett és faképnél hagyta, Szarumán rémülten menekült. Úgy látszik, épp a kapuban volt, mikor mi odaértünk; talán azért jött, hogy elvonuló fényes seregét megszemlélje. Mikor az entek betörtek, ment onnét ész nélkül: Kezdetben nem figyeltek föl rá. De a felhők elvonultak, ragyogtak a csillagok, s annyi fény elég volt az enteknek, hogy észrevegyék. Hamariberkenye egyszer csak felkiáltott: – A fagyilkos! – Hamariberkenye szelíd teremtés, de Szarumánt épp ezért még jobban gyűlöli: az ő népe kegyetlenül megszenvedte az orkok fejszéit. A belső kapuról leszökkent az útra, s ő, ha begerjed, száguld, mint a szél. Egy sápadt alak szaladgált ideoda az oszlopok árnyékában, s már-már elérte a torony lépcsőfeljáróját. Szoros hajsza volt. Hamariberkenye mindig a sarkában, annyira, hogy csak egykét lépés hiányzott, hogy elkapja és kitekerje a nyakát, mégis becsuszszant az ajtón.
Mikor Szarumán megint biztonságban érezte magát Orthancban, hamarosan működésbe léptek a drágalátos masinái. Ekkorra már szép számmal voltak entek Vasudvardon belül; némelyikük Hamariberkenyét követte, mások meg északról vagy keletről robbantak be; most még csak csatangoltak odabent és dúltak. Egyszerre tüzek támadtak és ocsmány gőzök; az aknák és a szellőzőnyílások udvarszerte köpködni, böfögni kezdtek. Az entek többen is meglepődtek s megperzselődtek, bőrük felhólyagzott. Egyikük, azt hiszem, Bükkbélnek hívták, szép szál, jóképű ent volt, tüzet fogott a folyékony tűzpermettől, és lángolt, mint a fáklya: szörnyű látvány volt.
Ettől aztán eszüket vesztették. Azt hittem, már korábban is dühösek. Tévedtem. Most aztán láttam, milyen az, ha igazában feldühödnek. Döbbenetes. Bömböltek, üvöltöttek, harsogtak, míg végül már a puszta hangjuktól is megrepedeztek és leomlottak a falak. Mi Trufával lefeküdtünk a földre, és fülünkre húztuk a köpenyt. Az entek meg kerülgették s meg-megostromolták az Orthanc szikláit, mint a süvítő szélvihar, sziklazáport zúdítottak az aknákba, kitördelték az oszlopokat, s hatalmas kőlapokat hajigáltak, mint a falevelet. A torony meg csak állt a szédítőforgószél közepében. Láttam, vasgerendák és roppant faldarabok szállnak föl több száz láb magasságba, s vágódnak Orthanc ablakainak. De Szilszakáll megőrizte a hidegvérét. Ő, szerencsére, meg sem pörkölődött. Nem akarta, hogy az övéi, amilyen dühösek, önmagukban tegyenek kárt, és azt sem akarta, hogy Szarumán a zűrzavarban meglépjen valami falnyíláson. Az entek közül sokan nekiveselkedtek az Orthanc-szirtnek; de az ellenállt. Mert nagyon sima és nagyon kemény. S lehet, hogy valami varázslat is részes benne, régebbi és erősebb, mint Szarumáné. Akárhogy is, de nem tudták sem megragadni, sem megrepeszteni; összevissza zúzták, sebezték magukat a kövön.
– Így hát Szilszakáll kiállt az udvarra, és elkiáltotta magát: hatalmas hangja túlharsogta a süketítő lármát. Egyszerre halálos csönd lett. Még a fülsértő kacagást is hallottuk a torony egyik fenti ablakából. Ez különös hatással volt az entekre: eddig forrt bennük a düh, most elnémultak, elkomorodtak, hidegek lettek, mint a jég. Otthagytak mindent, s némán körülállták Szilszakállt. Egy darabig beszélt nekik a maguk nyelvén; azt hiszem, azt mondhatta el, miféle tervet forgat vén fejében. Majd némán belevesztek a félhomályba. Ekkorra ugyanis hajnalodott már.
Gondolom, őrizhették a tornyot, de az őrök úgy elrejtőztek a homályban, hogy még én sem láttam őket. A többiek elvonultak északra. Mi jó időre magunkra maradtunk. Sivár egy nap volt; mászkáltunk egy kicsit, de tőlünk telhetőleg úgy, hogy a torony ablakaiból ne lehessen látni minket; olyan fenyegetően meredtek ránk. Az időnk nagy része arra ment, hogy valami élelmet keressünk. Meg üldögéltünk és beszélgettünk is, azt latolgattuk, hogy mi történhet most délen, Rohanban, s hogy mi lett a társaság többi tagjával. Néha-néha a távolból ropogást hallottunk, kőszakadást, és a hegyek közt visszhangzó, duhogó hangokat.
Délután körbejártuk a falat, s elmentünk megnézni, hogy ott túl mi folyik. A völgy bejáratánál nagy, árnyas huornerdő nőtt, egy másik meg az északi falat kerítette. Az erdőbe nem mertünk bemenni, de hallottuk, hogy bent lázas munka folyik, nagy zajjal tépik, szaggatják a földet. Entek és huornok ástak roppant gödröket, építettek víztárolókat és gátakat, s gyűjtötték össze a Vas folyó és minden más elérhető forrás és patak vizét. Hát ez volt, amikor otthagytuk őket.
Alkonyatkor Szilszakáll visszajött a kapuhoz. Hümmögött, brummogott magában, látszott, hogy örvendezik. Megállt, kinyújtóztatta roppant karjait és lábait, és mély lélegzetet vett. Én megkérdeztem, nem fáradt-e?
“Fáradt?“ – mondta. – “Fáradt? Nem, nem vagyok fáradt, csak elmerevedtek a tagjaim. Most kéne egy jót húznom az ent-vízből. Keményen megdolgoztunk; több követ vágtunk-repesztettünk meg, mint máskor hosszú évek alatt. De már majdnem készen vagyunk. Ha leszáll az este, ne tébláboljatok itt a kapu környékén vagy az alagútban! Lehet, hogy áttör itt a víz, s ez a víz egy darabig csupa kosz lesz, amíg ki nem mossuk innét Szarumán minden mocskát. Akkor aztán megtisztul megint a Vas folyó vize.“ – Kidöntött még egy kis faldarabot, pihenésképpen, csak úgy szórakozásból.
Épp azon gondolkoztunk, hol lennénk biztonságban s fekhetnénk le egy kicsit aludni, mikor döbbenetes meglepetés ért. Hallottuk, egy lovas közeledik vágtatva az úton. Mi Trufával mozdulatlanul fekve maradtunk, de Szilszakáll behúzódott a kapubolt homályába. Egyszerre egy hatalmas ló szállt felénk, mint az ezüst villám. Sötétedett már, de tisztán láttam a lovas arcát; mintha világított volna, s a ruhája hófehér volt. Én felültem, s eltátottam a számat. Kiáltani próbáltam, de nem ment. Nem is kellett. A lovas megállt, közvetlenül előttünk, és lenézett ránk. “Gandalf!“ – nyögtem ki végül, de a hangom suttogó volt. Tán azt mondta: “Köszöntlek, Pippin. Ez ám a kellemes meglepetés!?“ Nem, dehogyis. Hanem: “Állj már fel, te vadszamár Tuk! A keservit neki, hol találom ebben a romhalmazban Szilszakállt? Ő kell nekem. De rögtön!“
Szilszakáll meghallotta a hangját, s nyomban előjött a homályból; ez aztán furcsa találkozás volt. Meg voltam lepve, hogy egyikük sincs egy csöppet sem meglepve. Gandalf szemmel láthatólag számított rá, hogy Szilszakállt itt találja; Szilszakáll meg mintha szántszándékkal ácsorgott volna a kapu közelében, hogy vele találkozzék. Pedig mi mindent elmondtunk az öreg entnek Móriáról. De emlékszem, hogy akkor különös tekintetet vetett ránk. Nem hihetek mást, mint hogy találkozott Gandalffal, vagy hallott valamit felőle, csak nem akarta elsietni, hogy velünk is közölje. “Csak semmit sem elsietni!“, ez az ő jelszava; de senki, még a tündék se szokták tudni, hogy Gandalf merre jár, ha épp nincs velük.
“Hmm. Gandalf! – mondta Szilszakáll. – Örülök, hogy megjöttél. Fával és vízzel, tuskóval és kővel még csak megbirkózunk; de itt egy mágust kell elintéznem.“
“Szilszakáll – mondta Gandalf. – A segítségedre szorulok. Sokat tettél, de még többet kérek. Vagy tízezer orkot kell még elintézned.“
Akkor kimentek, egy sarokban összedugták a fejüket. Szilszakáll bizonyára úgy érezte, hogy elhamarkodja a dolgot, mert Gandalf iszonyúan sietett, s már mondta mondta, mikor még ki sem értek hallótávolságból. Az egész megbeszélés csak percekig tartott, vagy talán negyedóráig. Aztán Gandalf visszajött hozzánk, s már-már vidámnak látszott. Örül, hogy lát minket, mondta. Akkor.
“De Gandalf! – kiáltottuk. – Hol voltál? És találkoztál a többiekkel is?“
“Akárhol voltam is, most itt vagyok – felelt hamisítatlan Gandalf-módon. – Igen, a többiek közül is találkoztam egynéhánnyal. De a hírek most várjanak. Ez veszedelmes éjszaka, s mennem kell azonnal. Vajon szebb napra virradunk? Ha igen, viszontlátjuk egymást. Vigyázzatok magatokra, és őrizkedjetek Orthanctól! Ég veletek!“
Miután Gandalf elment, Szilszakáll nagyon gondterhelt lett. Szemmel láthatólag sok mindent hallott e rövid idő alatt, s most meg kellett emésztenie. Ránk nézett, s azt mondta: “Hmm, jól van. Nem is vagytok ti olyan hamari népek, mint hittem. Jóval kevesebbet mondtatok el, mint amennyit lehetett volna, és semmivel sem többet, mint amennyit kellett. Hm, ez aztán jókora batyu hír, nem mondom. No, Szilszakállnak megint bőven lesz dolga.“
Mielőtt elment, még elpöttyentett egy hírt; s ettől csöppet sem lettünk vidámabbak. Csak épp hogy ezután már többet jártatok az eszünkben ti hárman, mint akár Frodó és Samu, akár szegény Boromir. Mert megtudtuk, hogy áll már, vagy hamarosan megkezdődik a nagy csata, s hogy ti is benne vagytok, és lehet, hogy ott is hagytátok már a fogatokat.
“Majd a huornok segítenek“ – mondta Szilszakáll. Aztán elment, s reggelig nem is láttuk.
Sötét éjszaka volt. Mi egy kőrakáson feküdtünk, s azon túl nem láttunk semmit. A köd – a homály? – mindent elfödött, mintha függönyt vontak volna körénk. Fülledtnek és némának éreztük a levegőt; csupa csikorgás volt minden, s mormoló hangok vonultak a közelünkben.
Azt hiszem, több száz újabb huorn mehetett el arra, hogy a csatában segítsen. Később nagy mennydörgések robajlottak délen, s villámok villogtak messze távol, valahol Rohanban. Olykor-olykor egy-egy hegycsúcs bukkant fel, döfött az égbe fehéren-feketén, mérföldekre tőlünk, hogy nyomban elnyelje újra a sötétség. S mögöttünk a dörejek is hallatszottak, másfajta dörejek, a hegyek között. Néha az egész völgy zengett a visszhangjuktól.
Talán éjfél lehetett, amikor az entek átszakították a gátat, s az északi fal egyik résén át az egész vizet Vasudvardba zúdították. A huorn-homály elvonult, s vele a dörejek is. A hold lebukott a nyugati hegyek mögé.
Vasudvard mindjobban megtelt alattomosan kúszó fekete patakokkal és pocsolyákkal. Meg-megcsillantak a hold búcsúzó fényében, s szétterültek az udvaron. A víz hol itt, hol ott talált utat magának valamelyik aknában vagy kéményen. Fehér gőzoszlopok szisszentek az égre. Bodrokban szállt a füst. Robbanások hallatszottak, tűz tört föl a föld alól. Végül már egyetlen, kígyózó-kavargó gőzoszlop volt az egész udvar, gőz keringett Orthanc körül, afféle felhő hegycsúcs tört az égre, lent vadul, fent ezüstösen a holdvilágban. S még mindig csak ömlött-ömlött a víz, mígnem egész Vasudvard egyetlen hatalmas lábossá nem vált, amelyben bugyborékolva, gőzölögve forrt a víz.
– Mikor Nan Curunír szájához értünk, tegnap éjszaka, mi is láttuk délfelől a füstöt és a gőzt – mondta Aragorn. – Féltünk, hogy Szarumán valami új ördöngösséget főzött ki ellenünk.
– Nem ő! – mondta Pippin. – Gondolom, nagyokat nyelt, s már aligha nevetett. Reggelre, tegnap reggelre már nem volt nyílás, ahol ne folyt volna be a víz, s mindent sűrű köd borított. Mi ott fenn, az őrszobában kerestünk menedéket; s ugyancsak meg voltunk ijedve. A tó kezdett túlcsordulni, a régi alagúton távozott a vize, s a lépcsőkön láttuk, hogy rohamosan emelkedik. Gondoltuk, most esünk csapdába mi is, mint az orkok; de hátul a raktárban találtunk egy csigalépcsőt, s azon kijutottunk a kapubolt tetejére. Nehezen préseltük ki magunkat, mert a kijárat ledőlt, s a lépcső fent félig eltömődött hullott kövekkel. Ott aztán megültünk magasan az árvíz fölött, s figyeltük, Vasudvard mint fullad vízbe. Az entek csak öntötték-öntötték a vizet, amíg minden tűz ki nem aludt, és minden üreg meg nem telt. Az itt-ott feltörő gőz összeállt, s fent kibomlott, mint egy roppant felhőernyő; felnyúlhatott vagy mérföldnyire. Délután hatalmas szivárvány bukkant fel a hegyek fölött keleten, a lemenő napot a hegyekben sűrűn szitáló eső takarta el. Minden elcsendesedett. Csak messze távol üvöltött gyászosan néhány farkas. Az entek az éjjel elzárták a folyó vizét, és a Vas folyót visszaterelték a régi medrébe. S ezzel végeszakadt az egésznek.
– Azóta a vízszint egyre süllyed. Gondolom, odalent, barlangokban, valami kifolyónyílás lehet. Bármelyik ablakán kandikál is ki Szarumán, csak sivár pusztulást, összevisszaságot lát. Még mi is nagyon magányosnak éreztük magunkat. Egyetlen entet nem láttunk, akivel szóba elegyedhettünk volna a romok között; hír meg semmi. Az éjszakát odafent töltöttük, a kapubolt tetején, teljesen átfáztunk a nyirkos hidegben, s egy szemhunyásnyit sem aludtunk. Úgy éreztük, bármelyik pillanatban történhet valami. Szarumán még ott van, fenn a toronyban. Éjszaka mintha feltámadt volna a szél a völgyben. Azt hiszem, akkor térhettek vissza az eltávozott entek és huornok; de hogy most hol lehetnek, fogalmam sincs. Mikor lemásztunk és körülnéztünk, ködös, nyirkos reggel volt, s egy lélek nem sok, annyit sem láttunk sehol. S ez minden, amit Vasudvardról most el lehet mondani. A nagy felfordulás után majdhogynem békesség van. S most, hogy Gandalf visszajött, valahogy biztonságban érzem magam. Még aludni is tudnék!
Egy darabig csak hallgattak, valahányan. Gimli rátömött a pipájára. – Csak egyvalamit nem értek – mondta. Ezt a Kígyónyelvet. Te azt mondtad Théodennek, hogy ott van Szaruuránnál. Hogy került ide?
– Persze, erről megfeledkeztem – mondta Pippin. Csak ma reggel érkezett. Épp tüzet gyújtottunk és nekiláttunk a reggelinknek, mikor megjelent Szilszakáll. Hallottuk, hogy hümmög, s hogy szólít minket odakintről.
– Csak benéztem, mert látni akartam, hogy vagytok ellátva, fiaim – mondta –, s hogy hírekkel szolgáljak. A huornok visszajöttek. Minden rendben: de mennyire, hogy rendben! – nevetett, s az oldalát csapkodta. – Se ork, se fejsze nem maradt Vasudvardban. S délről vendégek érkeznek, mielőtt még megöregednék a nap: lesz köztük, akinek ti nagyon megörültök.
– Alighogy ezt kimondta, patkódobogást hallottunk az útról. Kirohantunk a kapu elébe, én megálltam és bámultam, mert félig arra számítottam, hogy Gandalf és Vándor érkezik egy hadsereg élén. De a ködből egyetlen ember lovagolt ki, fáradt vén lova hátán: maga is afféle furcsa és torz szerzet. Más senki. Mikor kibontakozott a ködből, s megpillantotta maga előtt a romokat, leesett az álla, és majdhogy el nem zöldült. Úgy megzavarodott, hogy minket, azt hiszem, észre sem vett. S mikor igen, felkiáltott, meg akarta fordítani a lovát, hogy meneküljön. De Szilszakáll lépett vagy hármat, kinyújtotta a karját, kiemelte őt a nyeregből. Lova megugrott rémületében, ő hasra vetette magát. Elmondta, hogy Grímának hívják, a király barátja és tanácsadója, s hogy Théoden király küldte fontos üzenettel Szarumánhoz.
– Nem volt más, akinek lett volna mersze átlovagolni a csúf orkoktól nyüzsgő pusztán – mondta –, így hát engem küldött. Veszélyes utam volt, kifáradtam és megéheztem. Kénytelen voltam messze északon letérni az útról, mert farkasok vettek üldözőbe.
– Láttam, milyen alattomosan sandít a szeme sarkából Szilszakállra, s azt mondtam magamban: “ez hazudik“. Szilszakáll a maga ráérős módján percekig méregette, mígnem a nyomorult már fetrengett félelmében a lába előtt. Majd megszólalt: – Hmm, hm, már vártalak, Kígyónyelv uram. – Az ember megrezzent a név hallatára. 
– Gandalf hamarabb ért ide, mint te. Így hát tudok rólad annyit, amennyit kell, és azt is tudom, hogy mit kezdjek veled. Minden patkányt egy csapdába, mondta Gandalf, s úgy is lesz. Most én vagyok Vasudvard ura, de Szarumán bezárkózott a tornyába; odamehetsz te is, hogy átadj neki akármi üzenetet, amit csak akarsz.
– Engedj el! Engedj el! – mondta Kígyónyelvű. – Ismerem az utat.
– Azt nem kétlem – mondta Szilszakáll. – De történt itt azóta egy és más. Gyere, nézd meg!
– Előreengedte Kígyónyelvet, s utánibicegett a kapubolton át, mi meg a sarkában, amíg meg nem érkeztünk az udvarra, s Kígyónyelv meg nem látta a vizet, ami ott hullámzott a torony meg őközötte. Akkor hozzánk fordult.
– Hagyjatok elmenni! – nyöszörögte. – Hagyjatok elmenni! Az üzeneteim már úgysem érvényesek.
– Hát azok aztán nem – mondta Szilszakáll. – De neked csak két választásod van: vagy itt maradsz, míg Gandalf és az urad ide nem érkezik, vagy átmégy a vízen. No?
– Az ember megborzongott ura említésére, s lába hegyét a vízbe mártotta. De visszahúzta. - Nem tudok úszni – mondta.
– Nem mély a víz – biztatta Szilszakáll –, csak mocskos, de attól te már nem leszel mocskosabb, Kígyónyelv uram! Befelé!
– A nyomorult belegázolt a vízbe. Még nem ért el olyan messzire, hogy ne láttuk volna, de már a nyakáig ért a víz. Végül láttuk, hogy valami öreg hordóba vagy deszkába kapaszkodik. De Szilszakáll utánagázolt, s figyelte, hogy halad.
– Hát végül csak bejutott – mondta, amikor visszatért. – Láttam, hogy mászik fölfelé a lépcsőn, mint az ázott patkány. Valaki még van a toronyban; egy kéz nyúlt ki érte és húzta be őt. Most tehát ő is ott van, s remélem, a fogadtatás kedvére való. Megyek és megmosakszom, mert csupa iszap vagyok. Ha keres valaki, az északi oldalon megtalál. Idelenn nincs tiszta víz, amit egy ent meginna, vagy amibe belemosdana. Így hát arra kérlek, fiaim, várjátok ti a vendéget itt a kapuban. Jól figyeljetek, mert köztük lesz Rohan rétjeinek ura is! Üdvözöljétek őket szívélyesen, ti már tudjátok, hogy kell: ezek az emberek nagy harcot vívtak az orkokkal. Ti talán jobban értetek hozzá, mint egy ent, hogy ilyen nagy úr kedvére hogyan kell forgatni az emberszavakat. Mióta élek, már sok úr volt ezeken a zöld réteken, de sem a beszédüket, sem a nevüket nem tanultam meg soha. Ezeknek ember-étel kell, s ti arról is mindent tudtok, azt hiszem. Így hát keressetek valamit, ha lehet, ami szerintetek egy király ínyének megfelel. S ezzel vége is a történetnek. Bár azt még szeretném tudni, hogy ki is ez a Kígyónyelv? Igazán a király tanácsadója?
– Volt – mondta Aragorn. – Azonkívül Szarumán kémje és szolgája Rohanban. A sors semmivel sem nyájasabb hozzá, mint megérdemli. Az, hogy romokban látja mindazt, amit olyan erősnek és nagyszerűnek hitt, szinte épp elég büntetés az ő számára. De félek, hogy rosszabb is vár rá.
– Igen, mert nem hiszem, hogy Szilszakáll merő jószívűségből küldte volna Orthancba – mondta Trufa. Szemmel láthatólag gonosz élvezetét lelte a dologban, s nevetett magában, amikor elment tisztálkodni és inni. Nekünk ezután még sok dolgunk volt, átkutattuk a hordalékot, feltúrtunk mindent. Találtunk is a közelben kéthárom raktárt, vízszintnél magasabban. De Szilszakáll leküldött néhány entet, s azok elvitték a holmi java részét.
– Huszonöt személyre kell ember-koszt – mondták az entek, s ebből is láthatjátok, hogy valaki már gondosan megszámlálta a társaságot, mielőtt még ideértetek volna. Nyilván úgy számolták, hogy ti hárman is a nagyokkal mentek. De ott semmivel sem lenne jobb az ellátásotok. Higgyétek el, amit megtartottunk, az van olyan jó, mint amit elküldtünk. Sőt jobb is, mert italt, teszem azt, nem küldtem velük.
– Ital nem kell? – kérdeztük az enteket.
– Ott a Vas folyó vize – mondták –, épp elég jó az embereknek is, enteknek is. – De remélem, az entek találtak maguknak annyi időt, hogy valami ent-italt kotyvaszszanak a forrásvízből, s akkor majd meglátjátok, milyen göndör lesz Gandalf szakálla, ha visszajön. Az entek elmentek, s mi fáradtak voltunk s éhesek. Ezt nem azért mondom, hogy panaszkodjam – a munkánknak megvolt a jutalma. Miközben ember-kosztot kerestünk, fedezte fel Pippin az uszadék közt a legnagyobb kincset, a két Kürtös-hordót. “A pipafű többet ér, mint az étel!“ – mondja Pippin. Szóval, most ez a helyzet.
– Már mindent értek, tökéletesen – mondta Gimli.
– Csak egyet nem – mondta Aragorn –, azt, hogy a fű hogy került a Déli fertályból Vasudvardba. Minél többet köröm rajta a fejem, annál kevésbé. Vasudvardban még sohasem voltam, de bejártam ezt a földet, s jól tudom, hogy a Megye és Rohan közt hány kihalt ország fekszik. S ott sok hosszú éve nem ment keresztül sem áru, sem más, legalábbis nyíltan nem. Szarumán a Megyében is összeszűrte valakivel a levet, azt hiszem. Kígyónyelv nemcsak Théoden házában akad. A hordókon van évszám?
– Van – mondta Pippin. – 1417-es termés, azaz tavalyi; nem, most már tavalyelőtti: az jó év volt.
– Hát, akármi gonoszat forralnak, azon most már, remélem, túl vagyunk; vagy legalábbis már nem tehetünk ellene semmit – mondta Aragorn. – De azt hiszem, ezt akkor is megemlítem Gandalfnak, akármily kicsinynek látszszék is a nagy ügyek közt.
– Kíváncsi lennék, ő most mit csinál? – mondta Trufa. – Már jól benne járunk a délutánban. Gyerünk ki, és nézzünk körül! Ha akarsz, Vándor, most aztán bemehetsz Vasudvardba. De nem valami vidám látvány.

10. fejezet

Szarumán hangja

Átmentek a romos alagúton, megálltak egy kőhalmon, s fölnéztek a fekete kőből épült, sokablakú Orthancra, amely még így, elhagyatottságában is súlyos fenyegetésként nehezedett körös-körül mindenre. A víz már majdnem teljesen elvonult. Itt-ott még maradt egy-egy komor, tajtékkal, uszadékkal borított pocsolya; de a nagy, kerek várudvar nagy része csupasz volt megint, hordalék–, kő- és iszapsivatag, amit kiégett nyílások, s részegen erre-arra dőlt póznák, oszlopok tarkáznak. A hulladékkal teliszórt roppant tányér peremén hordalékhegyek, mint vihar után a tengerparton; s azon túl a zöld és kusza völgy torkollik abba a hosszú vízmosásba, amely fekete karként nyúlik föl a hegyek közé. Látták, hogy a hordalékmezőn lovasok keresik az utat; észak felől közelednek, s már Orthanc közelében járnak.
– Az ott Gandalf, Théoden és az emberei! – mondta Legolas. – Gyerünk, menjünk elébük.
– Csak óvatosan – mondta Trufa. – Lehet, hogy egyik-másik kőlap megdűlt, s ha nem vigyáztok, még belecsúsztok valami gödörbe.
Elindultak az Orthanc kapujához vezető út maradványain, lassan és óvatosan, mert a kövezet megrepedezett és iszap borította vastagon. A lovasok látták, hogy jönnek, megálltak hát a szikla árnyékában, és vártak. Gandalf elébük lovagolt.
– Nos, Szilszakállal érdekes beszélgetésünk volt, kiötlöttünk egyet-mást – mondta –, aztán pihentünk egy jót, amire már igencsak rászorultunk. Most azonban mennünk kell. Remélem, pihentetek ti is, és fölfrissültetek egy kicsit.
– Föl – mondta Trufa. – De a mi beszélgetésünk füstben kezdődött és füstben is ért véget. S így kevésbé vagyunk rossz szívvel Szarumán iránt, mint voltunk.
– Igazán? – kérdezte Gandalf. – Én nem. S van még egy utolsó tennivalóm, mielőtt elmennék: búcsúlátogatást kell tennem Szarumánnál. Veszélyes és valószínűleg haszontaían találkozás: de akkor is meg kell tennem. Aki akar, velem jöhet – de résen legyen! És ne vegye tréfára a dolgot!
– Én megyek – mondta Gimli. – Szeretném színről színre látni, hogy megtudjam, valóban hasonlít-e rád.
– És ezt hogy tudod megállapítani, Törp uram? – kérdezte Gandalf. – Szarumán, ha a céljának megfelel, olyan alakot ölt a te szemedben, amely hozzám hasonlít. S vajon élég bölcs vagy-e, hogy fölismerd minden csalását? Nos, majd meglátjuk, mert ez is megtörténhet. Sőt az is, hogy fél megmutatkozni ennyi különböző szem előtt. Mindenesetre elrendeltem, hogy minden ent húzódjon vissza látótávolságból, így aztán lehet, hogy sikerül kicsalogatnunk.
– Miféle veszély fenyeget? – kérdezte Pippin. – Ránk lő, vagy tüzet zúdít ránk az ablakokból? Vagy a távolból Megbabonáz?
– Ez az utóbbi a legvalószínűbb, ha könnyű szívvel lovagoltok az ajtaja elé – mondta Gandalf. – De nem tudjuk, mire képes még most is, vagy hogy mivel próbálkozik. A sarokba szorított vadállatnak sosem biztonságos a közelébe menni. És Szarumánnak olyan hatalma van, amit ti még csak nem is sejtetek. De a hangjának ne engedjetek!
Már az Orthanc lábánál jártak. A szikla feketén fénylett, mintha nedves lenne. A kőtömböknek olyan éles volt a szélük, mintha most faragták volna ki valamennyit. Néhány karcolás, a torony lábánál néhány pikkelyforma kődarab mutatta csak, hogy az entek dühét kellett kiállnia.
A keleti felén, két falszöglet között, nagy ajtó nyílt, jóval följebb, mint a talaj; fölötte bezsaluzott ablak, amely vaskorláttal övezett erkélyre nézett. Az ajtóhoz huszonhét széles lépcsőfok vezetett, amit ki tudja, hogy vágtak a fekete kőbe. Ez volt a torony egyetlen bejárata; de a fölszökő falakon, mély bevágásokon még sok ablak nyílt; egészen fönn, a szarvak sima felszínén, már kandi kis szemeknek látszottak.
A lépcső tövében Gandalf és a király leszállt a lováról. – Majd én fölmegyek – mondta Gandalf. – Én már voltam Orthancban, és tudom, hogy mi az, ami fenyeget.
– Én is megyek – mondta a király. – Én öreg vagyok, s már nem félek semmi veszélytől. Szeretnék szót váltani az ellenséggel, aki annyi kárt okozott nekem. Éomer majd velem jön, s vigyáz, hogy öreg lábam meg ne tántorodjék.
– Ahogy kívánod – mondta Gandalf. – Engem majd Aragorn kísér. A többiek maradjanak lenn, a lépcső aljában. Ott is eleget látnak és hallanak, ha ugyan lesz mit látni és hallani.
– Azt már nem! – mondta Gimli. – Legolas is, én is, szeretném őt közelebbről szemügyre venni. A mifajtánkat csak mi képviseljük. Mi is megyünk veletek.
– Gyertek hát – mondta Gandalf, és elindult fölfelé a lépcsőn, a királlyal az oldalán.
A rohani lovasok nyeregben maradtak, teli aggodalommal, a lépcső két oldalán, és sötét tekintettel méregették a fölébük magasodó tornyot, nem tudván, hogy urukat ott mi baj érheti. Trufa és Pippin leült a legalsó lépcsőfokra; se fontosnak, se biztonságban nem érezték magukat.
– Nyaktörő két rnérf’óld innen a kapuig – dünnyögött Pippin. – Bár megléphetnénk észrevétlen, vissza az őrszobába! Minek is jöttünk mi ide! Semmi szükség ránk.
Gandalf megállt az Orthanc ajtaja előtt, s a botjával megdöngette. Az ajtó öblösen zengett: – Szarumán! Szarumán! – kiáltotta Gandalf parancsoló hangon. – Szarumán, gyere elő!
Egy darabig semmi válasz. Végül, nagy sokára, kinyílt az ablak az ajtó fölött, de a sötét nyíláson nem lehetett látni senkit.
– Ki az? – kérdezte odabent egy hang. – Mit akarsz?
Théoden összerezzent. – Ismerős hang – mondta. Átkozom azt a napot, amikor először hallgattam rá.
– Menj, és hívd Szarumánt, Kígyónyelvű Gríma, Szarumán lakája – mondta Gandalf. – És ne lopd az időnket.
Az ablak becsukódott. Vártak. Egyszer csak megszólalt egy másik hang, halk és dallamos, már a hangzása is elbűvölő. Akinek óvatlanul érte a fülét, ritkán emlékezett vissza a hallott szavakra; s ha igen, akkor is csodálattal, mert nemigen tudott ellenállni nekik. De többnyire csak arra emlékezett, hogy hallgatni is gyönyörűség volt, s ami elhangzott, az színtiszta bölcsesség, s hogy maga is bölcsnek látsszék, igyekezett nyomban egyetérteni vele. S ha utána más szólalt meg, beszédje fülsértő volt és bárdolatlan; s ha az előbbinek ellentmondott, a megbűvölt szívében fellángolt a harag. Mert némelyekben a hang varázsa csak addig hatott, amíg hallották, utána már mosolyogtak rajta, mint aki átlát a szemfényvesztő fogásán, amin más eltátja a száját. De többen voltak, akiket a hang már önmagában is megbabonázott; annyira leigázta őket, hogy már messze jártak, még mindig tartott a varázs, még mindig ott volt a fülükben a halk, meggyőző suttogás. Nyomtalanul senkiről nem pergett le; ahhoz, hogy a kérésnek, parancsnak ellene mondjon, mindenkinek meg kellett erőltetnie az agyát, akaratát.
– Nos? – kérdezte szelíden. – Miért kell megzavarnotok a nyugalmamat? Hát sem éjjel, sem nappal nem hagytok békén? – A hang az érdemtelenül elszenvedett sérelmektől megszomorodott nyájas szív hangja volt.
Döbbenten tekintettek föl, mert jöttének semmi neszét nem hallották; most azt látták, hogy ott áll valaki az erkély korlátjánál, s lenéz rájuk; egy felleghajtó köpenybe burkolózó öreg ember, de hogy a köpönyege milyen színű, azt nehéz megmondani, mert ahogy mozdul, úgy váltja a színét. Arca hosszú, homloka magas, mélyen ülő fekete szeme kifürkészhetetlen, bár a tekintete épp komoly és jóindulatú, egy csöppet sem fáradt. Haja, szakálla ősz, de az ajka, a füle körül itt-ott még fekete.
– Hasonlít is meg nem is – mormolta Gimli.
– Lássuk csak – mondta a halk hang. – Kettőtöket névről is ismerlek. Gandalfot túlságosan is, hogy azt reméljem, tanácsért vagy segítségért jött. De téged, Rohan ura, Théoden, nemes gondolataid és még inkább Éorl házának tekintélye jellemez. Ó, Nagy-nagyhírű Thengel érdemes gyermeke! Miért nem jövél előbb? Vágytalak látni, Nyugat leghatalmasabb uralkodója, kivált az utóbbi esztendőkben, hogy megvédjelek az oktondi és gonosz tanácsoktól, amelyeknek hálójába estél. Feledve minden sérelmet, amit elszenvedtem, s amiben, sajna! Rohan emberei is részesek, szeretnélek megvédeni, s megmenteni a végromlástól, amely elkerülhetetlenül vár rád, ha ezen az úton haladsz tovább. És én vagyok az egyetlen, aki rajtad még segíteni tud.
Théoden kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de nem jött ki rajta hang. Fölnézett a szomorú és ünnepélyes tekintettel fölébe hajló Szarumán arcára, aztán a mellette álló Gandalfra, s láthatólag habozott. Gandalf meg se moccant, állt, némán, mint a kő, mint aki türelmesen vár a még el nem hangzott szóra. A lovasok fészkelődtek, helyeslőleg morogtak Szarumán szavára; aztán ők is elhallgattak, megbabonázva. Úgy érezték, Gandalf sosem szólt urukhoz ilyen szépen és illendően. Most Gandalf minden elhangzott szavát nyersnek és gőgösnek érezték. S a szívükre árnyék borult, a küszöbönálló nagy veszély félelme Lovasvég vesztének, a Homálynak félelme, amibe Gandalf hajszolja őket, Szarumán viszont ott áll, a szabaduláshoz vezető ajtóban, s félig nyitva tartja, hogy beeshessen rajta a reménysugár. Súlyos csönd volt.
Gimli, a törp, törte meg a csöndet, váratlanul. 
–ĘA mágus minden szava a feje tetején áll – mordult fel, s megmarkolta a fejszéje nyelét. – Orthanc nyelvén a segítség pusztulást, az óvó kéz gyilkolást jelent, ez világos. De mi nem kérni jöttünk.
– Nyugalom! – mondta Szarumán, s hangja egy futó pillanatra kevésbé volt nyájas, s a szemében is megvillant, majd kialudt valamiféle fény. – Még nem hozzád beszélek, Glóin fia Gimli! – mondta. – Messze van innét a te otthonod, s népedet kevéssé érintik e föld gondjai. De te nem a magad akaratából keveredtél e gondokba, így nem is hibáztatlak a szerepedért, ami, nem kétséges, vitézségre vall. De nagyon kérlek, engedd meg, hogy előbb a királlyal, szomszédommal és egykori barátommal értsek szót, s csak aztán veled.
– Neked mi mondanivalód van, Théoden király? Békében akarsz-e élni velem, s igényt tartasz-e a segítségre, amit az én hosszú esztendők alatt felhalmozott tudásom nyújthat? Kívánod-e, hogy megbeszéljük, mi a teendőnk a rossz napok ellen, s kölcsönös jóakarattal boronáljuk el sérelmeinket, hogy mindkettőnk országa virágzóbb legyen, mint valaha?
Théoden most sem válaszolt. Hogy haragjával vagy kételyeivel küzdött-e, ki tudná? Éomer szólt helyette.
– Urak, ide hallgassatok! – mondta. – Íme a veszély, amitől óvtak. Vajon azért álltunk ki a harcra és győztünk, hogy most megbabonázva hallgassunk egy vén hazugot, aki mézzel kente be villás nyelvét? Így szólna a csapdába esett farkas a kutyákhoz, ha beszélni tudna. S ugyan, mi segítséget nyújthatna nekünk? Mást se kíván, mint hogy szabaduljon a kutyaszorítóból. Hát szóba állnátok ezzel a gyilkos árulóval? Gondoljatok a gázlónál elesett Théodredre, és Háma sírjára a Helm-szurdokban!
– Ha mérgezett nyelvet emlegetsz, mit szóljunk a tiedhez, te kölyökkígyó? – csattant fel Szarumán, s most láthatóan elárulta föllobbant dühét. – Ám ide hallgass Éomund fia Éomer! – folytatta megint behízelgő hangon. – Adjuk meg kinek-kinek a magáét. Te vitéz harcos vagy, s ezzel nyertél magadnak becsületet. Kaszabold le, akit ellenségnek nevez urad, s elégedj meg ennyivel. Ne ártsd bele magad a politikába, amihez nem értesz. Ha netán király leszel, majd megtanulod, hogy az embernek gonddal kell megválasztania a barátait. Szarumán barátságát és Orthanc erejét nem lehet csak úgy elvetni, bármi sérelem ért is, képzelt vagy valóságos, Szarumán kezétől. Lehet, hogy megnyertél egy csatát, de a háborút még nem – s ezt is olyan segítséggel, amelyre még egyszer nem számíthatsz. Az Erdő homályát legközelebb talán a magad kapuja előtt leled: szeszélyes és értelmetlen, az Embert nem kedveli.
– És engem vajon szabad-e gyilkosnak tartanotok, Rohan urai, mert a csatában vitéz emberek hullottak el? Ha háborút kezd valaki, szükségtelenül, mert én nem vágytam rá, elesettekre is számítania kell. De ha én ezért gyilkos vagyok, akkor gyilkos az Éorl-ház valamennyi tagja; hiszen sok háborút vívtak, és sokakra támadtak rá, akik nem engedtek az akaratuknak. De közülük többekkel utóbb békét kötöttek, mert az érdekük így kívánta. Kérdem én, Théoden király: kívánod-e, hogy közöttünk békesség uralkodjék? Döntsd el te.
– Uralkodjék békesség – mondta ki Théoden nagy sokára, elszorult torokkal és erőlködve. A lovasok közt többen is örömmel kiáltottak fel. Théoden fölemelte a kezét. – Igen, uralkodjék békesség – mondta, most már csengő hangon –, de mi csak akkor békélhetünk meg, ha te és minden műved elpusztult már – és sötét gazdád minden műve, akinek ki akartál minket szolgáltatni. Hazug vagy, Szarumán, és az emberszívek megrontója. A kezedet nyújtod, de én Mordor karmait látom rajta. Kegyetlen vagy és érzéketlen. Még ha a háborúd ellenem igazságos lett volna is – pedig nem volt az, mert ha tízszer olyan bölcs lennél, mint amilyen okos vagy, akkor se lenne jogod rá, hogy a magad hasznára uralkodj rajtam és az enyémeken, mint ahogy kívánod –, még ha az lett volna is, miért kellett felperzselned Nyugathalmot, s miért hevernek ott a gyerekek holtan? Háma holttestét azután tépték szét, hogy elesett, Kürtvár kapuja előtt. Majd ha akasztófán lógsz a varjaid örömére s az ablakod alatt, akkor békélek meg veled és Orthanccal. Ennyit az Éorl-házról. Nagy királyok jelentéktelen utóda vagyok, de akkor sem kell a lábadat nyalnom. Keress magadnak mást. De tartok tőle, hogy hangod elveszítette varázsát.
A lovasok úgy néztek fel Théodenre, mint aki álmából riad. Uruk hangját Szarumán dallamos hangja után fülsértőnek érezték, mint egy vén holló károgását. De Szarumán egy idő óta már magán kívül volt a dühtől. Úgy hajolt ki a korláton, mintha a botjával le akarta volna ütni a királyt. Egyszerre többen is olyannak látták, mint a kígyót, amely összetekeredik, hogy lesújthasson.
– Akasztófa és varjak! – sziszegte, s ők megborzongtak a csúf, megváltozott hang hallatán. – Agyalágyult vénember! Mi más az Éorl-ház, mint szalmatetős csűr, amelynek bűzében rablók vedelnek, s a porontyaik ott henteregnek a padlón a kutyák között? Rátok már régóta vár a bitó. Nyakatokon a hurok, csak lassan szorul meg, de végül annál szorosabban és keményebben! Tessék, akasszatok fel! – Lassan-lassan erőt vett magán, s megint megváltozott a hangja. – Nem is értem, honnan vettem a türelmemet, hogy szóba álljak veled, mert szükségem nem volt rád, sem a maroknyi lovas rablóbandádra, amely, ha megfut, legalább olyan gyors, mint amikor támad. Csikósszámadó Théoden. Valamikor rég olyan tekintélyt kínáltam neked, amely meghaladja az érdemeidet és a bölcsességedet. Most megint fölajánlottam, hogy akiket félrevezetsz, világosan lássák, melyik utat választod. De te hencegsz és gyalázkodsz. Ám legyen. Térj vissza a viskóid közé.
– De te, Gandalf! Érted legalább szomorkodom, miattad szégyenkezem. Hogy lehet az, hogy te elviseled ezt a társaságot? Hiszen te büszke vagy, Gandalf... és nem vagy híján a józan észnek, hisz pompás elméd van és éles szemed, amely mélyre és messzire lát. Még most se hallgatsz a tanácsomra?
Gandalf megmozdult, és fölnézett rá. – Mi mondanivalód van, amit ne mondtál volna el legutóbb? – kérdezte. – Vagy netán visszavonnivalód akadt?
Szarumán hallgatott. 
– Visszavonnivalóm? – töprengett, mintha zavarban lenne. – Visszavonnivalóm? Meg próbáltam tanácsot adni neked, a te érdekedben, de te alig hallgattál rám. Büszke vagy, és nem kedveled a tanácsot, mert – ez kétségtelen – bölcs vagy magad is. De tévedtél akkor, azt hiszem, vagy szándékosan félremagyaráztad a szándékaimat. S én, sajnos, elvesztettem a türelmemet, mert annyira szerettelek volna meggyőzni téged. Igazán sajnálom. Mert nincs bennem irántad semmi rosszindulat, még most sem, bár most az erőszakkal és a tudatlansággal társulva tértél vissza hozzám. Már hogy is lehetne? Tán nem tartozunk mi mindketten ugyanabba a fennkölt és ősi rendbe, amelynél Középföldén nincsen fényesebb? Barátságunk mindkettőnknek hasznára lett volna. Mi ketten sok mindent véghez vihetünk, hogy a világot kigyógyítsuk a betegségből. Értsük meg egymást, s ne gondoljunk ezekkel az alja népekkel! Lessék csak ők a mi döntéseinket! Mert a közjó érdekében hajlandó vagyok elfeledni a múltat, és téged visszafogadni. Nem kívánnád ezt megtárgyalni velem? Nem jönnél fel?
Szarumán olyan meggyőző erővel fejtette ki az utóbbiakat, hogy aki hallotta, mindenki meghódolt. De a varázs most másként hatott. Most egy nyájas király tett szelíd szemrehányást megtévedt, de kedvelt szolgájának. De ők kívül rekedtek, nem nekik szánt szavakat hallottak; mint a neveletlen gyermek, vagy az ostoba szolgáló az ajtóban, kihallgatták a nagyok megfoghatatlan szavait, s most azon törték a fejüket, hogy ezek az ő sorsukra hogyan hatnak. Nyilvánvaló, hogy ezek ketten szövetkezni fognak. Gandalf fölmegy a toronyba, hogy Orthanc magasában olyan mély értelmű kérdésekről tárgyaljon, amelyek az ő elméjüket meghaladják. Az ajtót becsukják, őket kívül rekesztik, hogy ott várják be, mi munkát vagy büntetést szabnak ki rájuk. Még Théoden agyában is megképzett ez a gondolat, a kétely árnya: – Elárul minket: bemegy... s akkor elvesztünk.
De Gandalf elnevette magát. S amit képzeltek, az úgy oszlott el, mint a füst.
– Szarumán, Szarumán – mondta nevetve Gandalf. Szarumán, te pályát tévesztettél. Neked udvari bolondnak kellett volna menned, hogy azzal szolgáld meg a kenyeredet – meg a korbácsot–, hogy a király tanácsadóit majmolod. Egek! – elhallgatott, s lassan úrrá lett a jókedvén. Hogy értsük meg egymást? Félek, te képtelen lennél megérteni. De én, Szarumán, tökéletesen megértelek. Jobban emlékszem az érveidre és a tetteidre, mint hiszed. Mikor Legutóbb nálad jártam, Mordor börtönőre voltál, s úgy volt, hogy engem odaküldesz. Nem; a vendég, aki a tetőn át volt kénytelen tőled búcsút venni, kétszer is meggondolja, hogy betegye-e a lábát hozzád az ajtón. Nem, eszem ágában sincs bemenni. Ide figyelj, Szarumán, még egyszer, utoljára. Nem jönnél le? Vasudvard nem bizonyult olyan erősnek, mint remélted és elképzelted. Létezhet tán más, amiben még megbízhatsz. Nem volna hát érdemes otthagynod egy időre? Valami újjal próbálkoznod? Gondold meg, Szarumán! Nem jönnél le?
Árnyék futott végig Szarumán arcán; majd holtsápadt lett. Mielőtt még elrejthette volna, beláthattak a kételyektől kínzott agy álarca alá: mert Szarumán gyűlölt ottmaradni, de rettegett is otthagyni egyetlen menedékét. Egy pillanatig habozott, s mindenkiben benneszakadt a lélegzet. Majd megszólalt, s a hangja éles volt és hideg. Erőt vett rajta a gőg és a gyűlölet.
– Hogy nem jönnék-e le? – gúnyolódott. – Vajon egy fegyvertelen ember lemegy-e, hogy kapuja előtt rablókkal társalogjon? Jól hallak én idefenn is. Nem vagyok bolond, és nem bízom benned, Gandalf. Nem álltak ide a lépcsőre, de nagyon jól tudom, hol ólálkodnak, a te utasításodra, a vad erdei démonok.
– Az áruló mindig bizalmatlan – felelte fáradtan Gandalf. – De nem kell a bőrödet féltened. Nem akarlak megölni, bántani sem szándékozlak, s ezt tudnod kéne, ha valóban megértenél. Hatalmamban áll, hogy megvédjelek. Még egy utolsó alkalmat kínálok neked. Elhagyhatod Orthancot, szabadon – ha akarod.
– Jól hangzik – acsargott Szarumán. – Ez nagyon is Gandalfra, a Szürkére vall: olyan előzékeny, olyan nyájas. Nem kétlem, hogy Orthancot kényelmesnek, s a tanácsomat kedvedre valónak találnád. De miért akarnék elmenni innét? S mit értesz te azon, hogy “szabadon“? Gondolom, feltételeket szabsz.
– Hogy mi okod van elmenni, azt az ablakodból látod – felelt Gandalf. – S akkor majd eszedbe jut a többi is. Szolgáidat elpusztították és szétszórták; szomszédaidat az ellenségeddé tetted; s becsaptad az új gazdádat is: vagy legalábbis megpróbáltad. Ha a szeme most errefelé tekint, dühtől vöröslik. S ha azt mondom, “szabadon“, akkor azt úgy is értem, hogy “szabadon“; nem megkötözve, bilincsben vagy parancsszóra, hanem ahová te akarod, akár Mordorba is, Szarumán, ha odavágyol. De előbb át kell adnod nekem az Orthanc kulcsait és a botodat. A viselkedésed zálogául, hogy majd visszakapd, ha rászolgáltál.
Szarumán arca elszürkült a dühtől, s a szemében vörös tűz égett. Vadul fölkacagott: – Majd! – kiáltotta, s kiáltása átcsapott üvöltésbe. – Majd! Igen, ha te a Baraddűr kulcsát is megszerezted, azt hiszem; és a Hét Király Koronáját, és az Öt Mágus Botját, s ha olyan csizmára tettél szert, amely sokkal nagyobb, mint amekkorát ma viselsz! Szerény terv. Ehhez aligha szorulsz az én segítségemre. Nekem más tennivalóm van. Ne légy bolond. Ha tárgyalni kívánsz velem, amíg módodban áll, menj el, józanodj ki, s csak aztán gyere vissza. És rázd le magadról ezeket a bicskásokat és szemétnépeket. Ég veled! – Megfordult, és otthagyta az erkélyt.
– Vissza, Szarumán! – szólalt meg parancsoló hangon Gandalf. A többiek meglepetésére Szarumán visszafordult, s mintha akarata ellenére vonzotta volna valami, lassan visszatért a vaskorláthoz, majd mélyeket lélegezve, nekitámaszkodott. Arca összezsugorodott és megráncosodott. Úgy markolta nehéz, fekete botját, mintha karmok tartanák.
– Nem engedtem meg, hogy elmenj – mondta szigorúan Gandalf. – Még nem végeztem. Elment az eszed, Szarumán, és mégis szánlak. Még elfordulhattál volna a rossztól, eszedre térhettél és szolgálhattál volna. De te inkább itt maradsz, s régi cselszövéseiden rágódsz. Hát maradj! De figyelmeztetlek: egykönnyen már nem jössz ki onnét! Hacsak Mordor ki nem nyújtja a fekete kezét, hogy kihozzon! Szarumán! – kiáltotta, s a hangja megtelt erővel és tekintéllyel. – Figyelmezz! Én nem Gandalf vagyok, a Szürke, akit te elárultál, hanem Gandalf, a Fehér, aki a halálból tért vissza. Neked már nincs színed, s én kitaszítalak a Tanácsból és a Rendből!
Fölemelte a kezét, és halkan, de tiszta hangon jelentette ki: – Szarumán, a botod kettétört – egy roppanás, s a kettétört bot kihullott Szarumán kezéből, s a feje odaesett Gandalf lábához. – Menj! – mondta Gandalf. – És Szarumán felüvöltött, arcra esett és bekúszott. E pillanatban nehéz, csillogó tárgy zuhant le fentről. A vaskorláton, épp mikor Szarumán otthagyta, irányt változtatott, majd hogy el nem találta Gandalf fejét, s odazuhant mellé, a lépcsőre. A korlát megcsendült, kettétört. A lépcső megrepedt, izzó szikrákat vetett, de a golyónak semmi baja nem esett; legurult a lépcsőn. Fekete, de belül tűzvörös kristálygömb volt. Irányt vett az egyik pocsolya felé, de Pippin utánaszaladt, és felvette.
– A gyilkos gazember! – kiáltotta Éomer. De Gandalf nem zavartatta magát. – Nem, ezt nem Szarumán dobta ki – mondta. – Még csak nem is az ő parancsára történt, azt hiszem. Az egyik fenti ablakból jött. Ez Kígyónyelv uram búcsúlövése, gondolom, de célt tévesztett.
– Talán azért célzott rosszul, mert nem tudta eldönteni, melyikteket gyűlöl jobban, téged-e vagy Szarumánt mondta Aragorn.
– Könnyen meglehet – mondta Gandalf. – Nemigen élvezhetik egymás társaságát: szavakkal fogják fölfalni egymást. De a büntetés igazságos: ha Kígyónyelv élve kerül ki Orthancból, bőven megfizet érte.
– Hagyd, fiam, majd én átveszem. Nem mondtam, hogy te cipeld! – kiáltotta, és sarkon fordult. Látta, hogy Pippin lassan ballag fölfelé a lépcsőn, mintha roppant súly húzná le a kezét. Elébe ment, sietve elvette a hobbittól a fekete kristálygömböt, s bebagyulálta a köpenye sarkába. – Majd én vigyázok rá – mondta. – Ez igazán nem olyasmi, hogy Szarumán ezzel hajigálózzék.
– De lehet, hogy majd mást hajít le – mondta Gimli. – Ha a vitának vége, legalább kőhajításnyi távolságból húzódjunk ki.
– Vége – mondta Gandalf. – Gyerünk.
Hátat fordítottak Orthanc ajtajának, s lementek a lépcsőn. A lovasok vidáman megéljenezték a királyt, s köszöntötték Gandalfot. Szarumán varázslata megtört; látták, hogy parancsra visszajön, s ha elzavarják, kúszva távozik.
– Nos, ez is megvan – mondta Gandalf. – Most meg kell keresnem Szilszakállt, hogy elmondjam neki, hogy mentek a dolgok.
– Gondolom, sejti – mondta Trufa. – Végződhetett volna másképpen is?
– Nemigen – mondta Gandalf. – Bár hajszálon múlott. Megvolt az okom rá, hogy próbálkozzam: részint irgalmasságból, részint másért. Először azt kellett bebizonyítanom, hogy Szarumán hangja veszített az erejéből. Hogy nem lehet egyszerre zsarnok is meg tanácsadó is. Ennek ki kellett derülnie, ha a tervem sikerrel jár. És Szarumán annak a rendje és módja szerint csapdába esett, megpróbált az áldozataival egyenként elbánni, miközben a többi hallja. Adtam neki egy utolsó lehetőséget, tisztességeset: tagadja meg Mordort és a maga titkos terveit, és jóvátételként legyen a segítségünkre szorult helyzetünkben. Hogy mennyire szorult, azt nála jobban senki sem tudja. Nagy szolgálatot tehetett volna. De nem volt hajlandó rá, s inkább Orthanc hatalmához ragaszkodott. Szolgálni nem akart, csak parancsolni. Most rettegésben él Mordor árnyékától, s mégis arról álmodik, titokban, hogy majd meglovagolja a vihart. Szerencsétlen bolond!
– Mi Orthancot kívülről nem tudjuk lerombolni, de Szauron... ki tudja, ő mire képes?
– És mi lesz, ha nem Szauron győz? Te mit csinálsz vele? – kérdezte Pippin.
– Én? Semmit – mondta Gandalf. – Az égvilágon semmit. Nem vágyom uralkodásra. Hogy mi lesz belőle? Nem tudom. Szomorú vagyok, hogy ami egykor jó volt, az most ott gennyed a toronyban. De a dolgok a mi számunkra nem alakulnak rosszul. A szerencse forgandó. A gyűlölet néha önmagában tesz kárt. Azt hiszem, ha bemegyünk, akkor se juthattunk volna nagyobb kincs birtokába, mint amilyet Kígyónyelv hajított ki a fejünkre.
Velőtrázó sikolyt hallottak odafentről, az egyik nyitott ablakból. A sikoly hirtelen elhallgatott.
– Úgy látszik, Szarumánnak is ez a véleménye mondta Gandalf. – Hagyjuk hát magukra őket. Visszatértek a romkapuhoz. Alig mentek át a kapubolt alatt, mikor a kőhalom árnyékából, ahol állt, Szilszakáll ballagott elő vagy tucatnyi más ent társaságában. Aragorn, Gimli és Legolas csodálkozva nézte.
– Íme, a három társam, Szilszakáll – mondta Gandalf. – Beszéltem róluk, de személyesen még nem ismered őket. – Sorra megmondta a nevüket.
A vén ent hosszan s fürkész tekintettel nézte őket, majd mindegyiküket meg is szólította. Utolsóként Legolast. – Szóval, te egyenest Bakacsinerdőből jöttél, jó tündém? Valamikor hatalmas rengeteg volt.
– Még ma is az – mondta Legolas. – De nem akkora, hogy mi, a lakói, valaha is ráunnánk más erdők megismerésére. Nagyon-nagyon szeretném bejárni a Fangornt. Alig jutottam a szélén túl, s nagyon nem akaródzott viszszafordulnom.
Szilszakáll szeme megcsillant örömében. – Remélem, teljesül a kívánságod, mielőtt az erdő megvénülne mondta.
– Ha úgy hozza a sors, visszajövök – mondta Legolas. – Megállapodtunk a barátommal, hogy ha minden jól megy, együtt látogatjuk meg a Fangornt-ha te megengeded.
– Akárki tünde jön, szívesen látjuk – mondta Szilszakáll.
– Csakhogy a barátom nem tünde – mondta Legolas. – Gimlire gondolok, Glóin fiára. – Gimli mélyen meghajolt, a fejsze kicsúszott az övéből, s lepottyant a földre.
- Hmm, humm! Nocsak! – mondta Szilszakáll, és sötét pillantást vetett rá. – Törp, és fejszét hord! Hmm. Én szívelem a tündéket, de amit kérsz, az sok. Fura egy barátság!
– Lehet, hogy furának látszik – mondta Legolas–, de amíg Gimli él, egyedül nem megyek a Fangornba, s ő a fejszéjével nem fát vág, hanem ork-nyakakat, ó, Fangorn, Fangorn-erdő ura. A csatában negyvenkettőnek csapta le a fejét.
– Huu! Nicsak! – mondta Szilszakáll. – Ez már jobban hangzik. Nos, nos, úgyis a magaútján megy minden; semminek nem kell elébe sietni. Most el kell válnunk egy időre. A nap a vége felé közeledik, de Gandalf azt mondja, mégis mennetek kell, mert Lovasvég Ura már nagyon kívánkozik haza.
– Igen, mennünk kell, mégpedig azonnal – mondta Gandalf. – És sajnos, magammal kell vinnem a kapuőreidet is. De megleszel te jól nélkülük is.
– Talán – mondta Szilszakáll. – De hiányozni fognak. Olyan hamar megbarátkoztunk, hogy úgy látszik, vén koromra megint kezdek hamari lenni... talán visszagyerekesedem. Akárhogy is, nagyon-nagyon rég nem láttam már semmi újat a nap és a hold alatt, csak őket. Nem feledkezem meg róluk. Fölveszem a nevüket a listára. S akkor az entek emlékezni fognak rájuk.

Föld-fia entek, kőszál-vének, 
vízivó bátor bolyongók; 
vadász-éhű hobbit-sarjak, 
nevetős nép, manó-mívű.

S a hobbitok barátaink maradnak, amíg csak évente megújul a lomb. Ég veletek. S ha valami hírt hallotok kellemes földeteken, a Megyében, üzenjetek. Tudjátok, mire gondolok: az entasszonyokra – ha hall róluk valaki vagy látja őket. S gyertek ti is, ha tudtok.
– Eljövünk – mondta egyszerre Pippin és Trufa, és gyorsan elfordultak. Szilszakáll nézte őket, hallgatott egy darabig, s elgondolkozva csóválta a fejét. Majd Gandalfhoz fordult.
– Szóval Szarumán nem megy? – mondta. – Nem is hittem, hogy fog. Korhadt a szíve, mint egy fekete huorné. Persze, ha legyőznének, és valamennyi fámat megsemmisítenék, én se jönnék elő, amíg egyetlen fekete üreg van, ahol elrejtőzhetem.
– Nem – mondta Gandalf. – De te nem törekedtél rá, hogy a fáiddal az egész világot elfoglald, s megfojts minden mást, ami él. Szarumán azonban azért marad itt, hogy a gyűlöletét ápolgassa, s ha tud, újabb hálót szőjön. De nem szabad megszöknie.
– Persze hogy nem! Arról majd tesznek az entek mondta Szilszakáll. – Az én engedélyem nélkül Szarumán ki nem teszi a lábát a toronyból. Majd az entek vigyáznak rá.
– Jó – mondta Gandalf. – Így is reméltem. Egy gonddal kevesebb, elmehetek hát, és más dolgokkal foglalkozhatom. De légy óvatos. A víz lefolyt. Attól tartok, nem lesz elég őröket állítani a torony köré. Nem kétlem, hogy Orthancból mély rejtekutak vezetnek ki, s hogy Szarumán azt reméli, nemsoká észrevétlenül jöhet-mehet. Ha vállaljátok a vesződséget, arra kérlek, duzzasszátok fel újra a vizet; addig, amíg Vasudvard nem válik tóvá vagy föl nem fedezitek a kifolyónyílást. Ha a föld alatt víz alá kerül minden, s a kifolyónyílás eldugul, Szarumán kénytelen lesz bent maradni, és csak az ablakon bámulhat ki.
– Bízd csak az entekre! – mondta Szilszakáll. – Átkutatjuk a völgyet, benézünk minden kő alá. Visszaköltözik ide az erdő, a régi, a vadon. S majd elnevezzük Őrvadonnak. Egy mókus el nem mehet innét úgy, hogy én ne tudnék róla. Bízd csak az entekre! Hétszer annyi esztendő telik el, mint ahány esztendeig ő gyötört bennünket, amíg mi ráununk őrizni őt.

11. fejezet 

A palantír

Mikor Gandalf és társai, meg a király a lovasokkal útra kelt Vasudvardból, a nap már lemenőben volt a hosszú nyugati hegynyúlványok mögött. Trufát Gandalf ültette maga mögé, Pippin Aragornnal ült egy lovon. A király emberei közül ketten előrelovagoltak, s a völgyben hamarosan elvesztek szem elől. A többiek kényelmesen ügetve követték őket.
A kapunál entek álltak sort ünnepélyesen, hosszú karjukat magasra emelték, de hangot nem hallattak. Mikor a kanyargós úton már megtettek egy darabot, Trufa és Pippin hátranézett. Az égen még látszott a nap visszfénye, de a hosszúra nyúlt árnyak már elérték Vasudvardot; a szürke romokra sötétség borult. Most már csak Szilszakáll állt a kapuban, vén fa távoli csonkjaként; a hobbitoknak eszükbe jutott első találkozásuk a napsütötte sziklapárkányon, Fangorn távoli határán.
Megérkeztek a Fehér Kéz oszlopához. Az oszlop még állt, de a kőből faragott kezet lehajították, és darabokra törték. A hosszú mutatóujj ott feküdt az út közepén, fehéren a félhomályban, vörös körme feketét mutatott.
– Az entek minden kis részletre ügyeltek – mondta Gandalf.
Továbblovagoltak, s a völgyben megsűrűsödött az alkony.
– Soká lovagolunk az éjjel, Gandalf? – kérdezte egy idő után Trufa. – Nem tudom, hogy vélekedsz arról, hogy egy kis szemétnép fityeg a hátad mögött, de a szemétnép fáradt, s boldog lesz, ha már nem kell fityegnie, és lefekhet.
– Szóval hallottad? – mondta Gandalf. – Ne vedd a lelkedre. Inkább örülj, hogy többé nem céloz meg a szavaival. Soha még hobbittal nem találkozott, s fogalma sem volt, hogy mit is mondjon rólatok. Rajtatok csüngött a szeme. Ha ez vigasztal, én azt mondom, légy büszke, hogy pillanatnyilag többet töri a fejét rajtad meg Pippinen, mint bármelyikünkön. Hogy kik vagytok, hogyan kerültetek ide, és miért; mennyit tudtok; vajon fogságba estetek-e, s ha igen, hogyan menekültetek meg, mikor minden ork elpusztult – ezek azok az apró rejtvények, amelyek Szarumán hatalmas elméjét foglalkoztatják. Az ő szájából, Trufiádok, a gúny bóknak számít, már amennyiben figyelme megtiszteltetés.
– Köszönöm! – mondta Trufa. – De sokkal nagyobb megtiszteltetés, hogy itt fityeghetek a hátad mögött, Gandalf! Már csak azért is, mert így módomban van másodszor is föltenni egy kérdést: meddig lovagolunk az éjszaka?
Gandalf nevetett. – Módfelett kielégíthetetlen hobbit! Minden mágusnak egykét hobbitot kéne a gondjára bízni... hogy megtanítsa a szó jelentőségére, s hogy ráncba szedje őket. Már elnézést. Hogy ilyen csip-csup dolgokkal is én törődjek! Szép szelíden elkocogunk még néhány órácskát, amíg a völgy végére nem érünk. Holnap aztán gyorsabban lovagolunk tovább.
– Mikor idejöttünk, Vasudvardból egyenest Edorasba, a király házába akartunk visszalovagolni, ami a lapályon át pár napi út. De gondolkodtunk a dolgon, és megváltoztattuk a tervet. Hírnököt küldtünk a Helm-szurdokba, hogy a király holnap visszatér. S onnét Dúnhargba megy tovább, sereggel, a hegyi ösvényeken. Mert mostantól kezdve nyílt terepen, ha csak lehet, legfeljebb ha kettenketten mutatkozzunk együtt, akár éjjel, akár nappal.
– Aki mer, az nyer – mondta Trufa. – Az imént sajnos nem tekintettem túl az éjszakai nyugodalmon. Mi az a Helm-szurdok, meg az a többi micsoda, és hol vannak? Erről az országról az égvilágon semmit nem tudok.
– Márpedig jó lesz, ha megtanulsz róla egyet-mást, ha érteni szeretnéd, hogy itt mi folyik. De nem most, és nem tőlem; ahhoz túlságosan sok a szorongató gondom, amit végig kell gondolnom.
– Jó, akkor majd Vándort kapom el a tábortűznél: ő nem olyan morcos. De minek ez a nagy titkolózás? Azt híttem, megnyertük a csatát!
– Meg; azt meg, de ez csak az első győzelem, s ez még Csak fokozza a veszélyt. Valami kapcsolat állt fenn Vasudvard és Mordor között, s ennek még nem jártam a végére. Nem tudom, miként váltottak üzenetet; márpedig ide-oda jártak közöttük a hírek. Barad-dűr szeme most türelmetlenül fordul a Mágus Völgye felé; meg nyilván Rohan felé is. Minél kevesebbet lát, annál jobb.
A völgyben lefelé kanyargó út lassan-lassan fogyott. A Vas folyó hol közelebb, hol távolabb folyt köves medrében. A hegyekből lekúszott az éjszaka. Csípős szél fújt. A már majdhogy meg nem telt hold sápadtfan derengő hideg fénnyel öntötte el az égboltot keleten. Jobb felől a nagy hegyek oldala csupasz dombokra szállt alá. Szürkén terült el előttük a puszta.
Végre megálltak. Majd letértek az országútról, s megint az illatos felföldi gyepen lovagoltak. Nyugat felé, jó mérföldnyire, egy délre nyíló völgybe értek, amely az északi hegyvonulat utolsó hegyének, a kerek, zöldellő lábú és hangafűvel koronázott Dol Barannak az oldalába mélyült. A völgy oldalát rongyos tavalyi páfrány borította, de közüle itt-ott már előkunkorodtak az édesen illatozó földből épp csak hogy kibújt tavaszi páfránylevelek. Az alacsony partot sűrűn benőtték a tüskebokrok, s ők ezek alatt vertek tábort, úgy két órával éjfél előtt. Egy fává terebélyesedett, vén és girbegurba, de minden ízében egészséges galagonya gyökerei közt, a mélyedésekben tüzet kuporítottak. Fölöttük, minden gallyacska végén, duzzadó rügyek.
Őröket állítottak, váltásonként kettőt. A többiek megvacsoráztak, beburkolóztak köpönyegükbe, magukra húzták a takarót, és elaludtak. A hobbitok valamivel odébb hevertek le egy rakás száraz páfrányra. Trufa álmos volt, Pippin furcsamód nyugtalan. Forgolódott, hajigálta magát, s zörgött, surrogott alatta a páfrány.
– Mi bajod? – kérdezte Trufa. – Hangyabolyba feküdtél?
– Nem – mondta Pippin. – Csak nem találom a helyemet. Az jár az eszemben, hogy mióta nem aludtam már tisztességes ágyban.
Trufa ásított. – Számold ki az ujjadon – mondta. – De azt csak tudod, mikor jöttünk el Lórienből?
– Menj már! – mondta Pippin. – Igazi ágyra gondolok, igazi hálószobában.
– Akkor Völgyzugolyból – hagyta rá Trufa. – De nincs, ahol én ma éjjel ne tudnék aludni.
– Jó neked, Trufa – mondta halkan Pippin, rövid szünet után. – Te Gandalffal lovagoltál.
– Miért, mi van abban?
– Megtudtál tőle valamit, mondott valami újságot? – Persze, rengeteget. Többet, mint szokott. De hát te is hallottál mindent, vagy legalábbis a java részét; hisz ott lovagoltatok mellettünk, és mi nem titkokról beszélgettünk. De ha azt hiszed, hogy te többet ki tudsz szedni belőle, tarts vele holnap te... ha ő is úgy akarja.
– Azt mondod? Jó! De nagyon zárkózott, nem? Semmit sem változott.
– De igen, változott! – mondta Trufa. Már-már kiment a szeméből az álom: azon gondolkozott, hogy mi lelte a társát. – Valahogy megnőtt, vagy mi. Nyájas, és mégis riasztóbb, vidám, és mégis komolyabb, mint azelőtt, azt hiszem. Megváltozott; de hogy mennyire, azt még nem tudjuk felmérni. Gondolj csak arra a jelenetre ott Szarumánnal! Emlékezz rá, hogy Szarumán valamikor Gandalf fölöttese volt; a Tanács feje, akármi is az. Ő volt a Fehér Szarumán. Most meg Gandalf a Fehér. Mikor rászólt, Szarumán jött, s ő eltörte a botját; aztán rászólt, hogy menjen, és ment!
– Nos, ha Gandalf egyáltalán változott valamit, akkor most zárkózottabb, mint valaha – vetette ellene Pippin. – Itt van... itt van, például ez az üveggömb. Szemmel láthatólag rettentően örül neki. Valamit tud, vagy legalábbis sejt felőle. De megmondja, hogy mit? Nem, egy szót sem. Pedig én vettem föl, és mentettem meg, hogy bele ne guruljon a pocsolyába. – Add ide, fiam, majd én viszem – ez az egész. Vajon mi lehet az? Én nagyon nehéznek éreztem. Pippin hangja teljesen elhalkult, mintha csak magában beszélne.
– Nocsak! – mondta Trufa. – Szóval ez nem hagy nyugodni? Pippin, édes fiam, soha el ne felejtsd, mit mondott Gildor – amit Samu idézgetett mindig: – Ne ártsd magad a mágusok dolgába, mert kiismerhetetlenek és könnyen dühbe gurulnak.
- De az egész életünk nem más, már hónapok óta, mint hogy beleártjuk magunkat a mágusok dolgába mondta Pippin. – Köszönöm, most már tudni szeretnék valamit, s nem csak a veszélyben osztozni. Szívesen vetnék egy pillantást arra a golyóbisra.
– Aludj már! – szólt rá Trufa. – Fogsz még tudni eleget, inkább előbb, mint utóbb. Drága Pippinem, még soha egy Tuk túl nem tett egy Borbakon kíváncsiság dolgában; de kérdem én, most jött el a kíváncsiság ideje?
– Jól van, jól: miért baj az, ha megmondom, mit szeretnék: hogy megnézném azt az izét? Tudom, hogy hiába; hogy az öreg Gandalf úgy ül rajta, mint tyúk a tojásán. De azzal nem sokat segítesz, hogy mást se hallok tőled, mint hogy úgy-se-le-het, menj-hát-szé pen-a-lud-ni.
- Hát mi mást mondhatnék? – kérdezte Trufa. – Sajnálom, Pippin, de a reggelt mindenképpen meg kell várnod. Reggeli után már én is ugyanolyan kíváncsi leszek, nint te, s tőlem telhetőleg segítek a mágust puhítani. De ehhez most álmos vagyok. Ha még egyet ásítok, szétreped a fejem. Jó éjt!
Pippin nem szólt többet. Csak feküdt mozdulatlanul, de álom nem jött a szemére, még attól sem, hogy Trufát azon nyomban elnyomta az álom, amint neki jó éjt kívánt, s most ott szuszogott mellette békén. Most, hogy minden elcsöndesedett, mintha még mélyebben fészkelte volna be magát a gondolatai közé a fekete golyóbis. Pippin ott érezte a súlyát a kezében, s ott látta a titokzatos veres magvát, amibe épp hogy csak egy pillantást vethetett. Hajigálta magát, forgolódott, s megpróbált másra gondolni.
Végül már nem bírta tovább. Felkelt, s körülnézett. Hideg volt, összevonta magán a köpönyegét. A hold hűvösen-fehéren fénylett, már majdhogynem lent a völgyben, s a bokrok fekete árnyékot vetettek. Körös-körül alvó alakok. A két őrt nem lehetett látni; tán fönt voltak a dombon, vagy a cserjésben rejtőztek el. Ki tudja, miért maga sem értette, odalopózott Gandalf mellé. Lenézett rá. A mágus láthatólag aludt, de a szeme csak félig volt csukva; mintha csillogott volna hosszú szempillái alatt. Pippin riadtan lépett hátra. De Gandalf meg se moccant; ő hát megint közelebb húzódott hozzá, félig akarata ellenére. Megállt a mágus fejénél. Gandalf jól beburkolózott a takarójába, és magára terítette a köpenyét is; közvetlen mellette, az oldala és behajlított jobb karja közt egy kis dudor volt, fekete szövetbe bugyolált kerek valami; keze mintha az imént csúszott volna le róla a földre.
Pippin lélegzet-visszafojtva ólálkodott közelebbközelebb. Majd lopva kinyújtotta a kezét, s óvatosan fölemelte a valamit; nem is volt olyan nehéz, mint várta. Lehet ám, hogy csak a batyuba kötött holmija – gondolta valahogy megkönnyebbülten; de nem rakta vissza a batyut. Állt egy pillanatig, szorongatta. Aztán eszébe jutott valami. Lábujjhegyen odébb ment, egy nagy követ keresett, s visszajött vele.
Sietve szétbontotta a batyut, betekerte a követ, letérdelt, s odatette a mágus keze ügyébe. S akkor végre egy pillantást vetett a kicsomagolt tárgyra. Az volt az: a sima kristálygömb, most fekete és élettelen, csupaszon nyugodott a térdénél. Pippin fölemelte, sietve a saját köpönyegébe bugyolálta, s már-már megfordult, hogy visszatérjen a fekvőhelyére. De Gandalf megmoccant, s valamit motyogott álmában: úgy hallotta, idegen nyelven. Keze rátalált bebugyolált kőre, sóhajtott egyet, s nyugodtan tovább aludt.
– Te hülye, te őrült! – motyogott magában Pippin. Iszonyú bajba kevered magad. Tedd vissza gyorsan! – De érezte, hogy reszket a térde, s nem merte a mágust annyira megközelíteni, hogy a batyut elérte volna. – Ezt most már vissza nem tehetem úgy, hogy föl ne ébredne – gondolta –, amíg meg nem nyugszom egy kicsit. Addig meg szépen meg is nézhetem. Ha nem is itt! – Odébb osont, s a fekvőhelyétől nem messze, egy zugban leült egy zöld halmocskára. A völgy szegélye fölül bekandikált rá a hold.
Pippin a térde közé szorította a gömböt. Úgy hajolt fölébe, mint a mohó gyerek a tányér fölé. Félrehúzta a köpenyét, és belebámult. Úgy érezte, nyomott és mozdulatlan körülötte a levegő. A gömb kezdetben sötét volt és koromfekete, csak a holdfény csillogott a színén. Aztán a magvában megmozdult valami, fölizzott, s úgy magához kötötte a tekintetét, hogy most már képtelen volt félrenézni. Hamarosan a gömb egész belseje tűzben égett; s forgott is, vagy a fény kavargott benne. Aztán a fény hirtelen kialudt. Ő lélegzet után kapott, s kínlódva megpróbált fölegyenesedni; de úgy maradt, meggörnyedve, s két kézzel markolta a gömböt. Mind közelebb-közelebb hajolt hozzá, egészen megmerevedett, ajka hangtalanul mozgott egy darabig. Majd egy elfojtott kiáltással hanyatt esett, s nem mozdult többé.
A kiáltás átható volt. Az őrök leugrottak a partról. Fölbolydult az egész tábor.
– Szóval, te voltál a tolvaj! – mondta Gandalf. Köpenyét sietve ráborította a gömbre. – Épp te, Pippin. Hát ez szomorú. – Odatérdelt Pippin mellé. A hobbit a hátán feküdt, mereven, s nyitott, de mit sem látó szemmel meredt az égre. – Az ördöngös jószág! Vajon Pippin mennyi bajt okozott önmagának és mindannyiunknak? – A mágus arca megnyúlt és beesett.
Megfogta a hobbit kezét, és az arca fölé hajolt, azt hallgatta; lélegzik-e? Majd a homlokára tette a kezét. A hobbit megremegett. Szeme bezárult. Aztán fölordított és fölült; értetlenül bámult az őt körülvevő, s a holdfényben halottsápadt arcokra.
– Ez nem neked való, Szarumán! – kiáltotta éles és élettelen hangon, s elhúzódott Gandalftól. – Rögtön érte küldök. Érted? Csak ennyit mondj! – Nagy kínnal megpróbált föltápászkodni és elszaladni, de Gandalf vasmarka gyengéden, de határozottan ottfogta.
– Tuk Peregrin! – mondta. – Gyere vissza!
A hobbit elernyedt, és visszazuhant. A mágus kezéhez kapott. – Gandalf! – kiáltotta. – Gandalf! Bocsáss meg!
– Bocsássak meg? Először azt mondd el, hogy mit műveltél!
– Elemeltem a golyóbisodat, és belenéztem – dadogta Pippin. – S amit láttam benne, attól megrémültem. Szerettem volna elszaladni, de nem tudtam. Aztán odajött ő, és kérdéseket tett föl; és rám nézett, és másra már nem emlékszem.
– Ez nem elég – mondta Gandalf szigorúan. – Mit láttál és mit mondtál neki?
Pippin behunyta a szemét, és megborzongott, de nem szólt semmit. Mind némán bámultak rá, csak Trufa nem; ő félrefordult. De Gandalf arca nem enyhült meg. – Beszélj! – mondta.
Pippin halkan, habozva kezdett hozzá, s szavai csak lassan váltak hangosabbá és határozottabbá. – A fekete égboltot láttam, s egy magas bástyafalat – mondta. – És csöppnyi csillagokat. Az egész mintha nagyon messze és nagyon rég lett volna, de a kép éles volt és kivehető. Aztán a csillagok hol kigyúltak, hol elaludtak – valami szárnyas micsodák röpködtek, s azok tartották fenn őket. Azt hiszem, igen nagyok lehettek; de ott a gömbben olyanok voltak, mint a torony körül repkedő denevérek. Azt hiszem, kilenc volt belőlük. Az egyik elindult, egyenest felém, s mind nagyobbnak-nagyobbnak láttam. Az iszonyú volt... nem, nem! Ez kimondhatatlan!
– Menekülni próbáltam, mert azt hittem, kirepül onnét; de mikor már mindent eltakart, akkor jött ő. Szavak nélkül szólt hozzám. Csak rám nézett, s én értettem.
– “Szóval, újra jelentkezel? Miért nem tettél jelentést ilyen sokáig?“
– Én nem feleltem. Ő azt mondta: “Te ki vagy?“ – Még most se feleltem, de szörnyű fájdalmat éreztem; és annyira szorongatott, hogy azt mondtam: “Egy hobbit.“
– És akkor egyszerre mintha észrevett volna, és rám nevetett. Ez rémes volt. Mintha kést vágtak volna belém. Küszködtem, de ő azt mondta: “Várj egy picit. Hamarosan viszontlátjuk egymást. És mondd meg Szarumánnak, hogy ez a finom falat nem neki való. Rögtön érte küldök. Érted? Csak ennyit mondj!“
– Aztán rám nézett, kárörvendő szemmel. Azt hittem, szétszakadok. Nem, nem! Képtelen vagyok többet mondani. Semmi másra nem emlékszem.
– Nézz rám – mondta Gandalf.
Pippin a szemébe nézett. A mágus szeme egy percig fogva tartotta a tekintetét. Arca mindjobban megenyhült, s a végén már a mosoly árnyéka is föltűnt rajta. Kezét gyöngéden rátette Pippin fejére.
– Jól van – mondta. – Ne mondj többet. Szemedben nincs hazugság, pedig attól féltem. De nem beszélt veled soká. Bolond vagy, de megmaradtál derék bolondnak, Tuk Peregrin. Ha okosabb vagy, ily szorult helyzetben talán rosszabbul vizsgázol. De ezt jól jegyezd meg! Csak a jó szerencse mentett meg, mint mondani szokták, téged is meg a barátaidat is. Erre másodszor már nem számíthatsz. Ha faggatott volna, akkor és ott, szinte biztos, hogy elmondtál volna mindent, amit tudsz, mindannyiunk vesztére. De ő túlságosan mohó volt. Nem volt elég, hogy hírt kapjon; te kellettél neki, mégpedig hamar, hogy lassan bánjon el veled a Fekete Toronyban. Ne reszkess! Ha a mágusok dolgába ártod magad, készülj fel ilyesmire. De most gyere. Megbocsátok. Vigasztalódj! Nem végződött olyan rosszul, mint ahogy végződhetett volna.
Szelíden fölnyalábolta Pippint, és lerakta a fekvőhelyére. Trufa utánuk ment, és leült Pippin mellé. – Feküdj csak, s pihenj, ha tudsz, Pippin! – mondta Gandalf. – Bízzál bennem. S ha úgy érzed, hogy megint ragad a tenyered, szólj csak! Az ilyesmi gyógyítható. Csak követ ne tégy még egyszer a kezem ügyébe, drága hobbitom!
Ezzel Gandalf visszatért a többiekhez, akik még mindig gondterhelten állták körül az orthanc-gömböt. – Éjszaka akkor ér utol a veszély, amikor a legkevésbé várnád – mondta. – Hajszálon múlt, hogy megúsztuk!
– Hogy van Pippin? – kérdezte Aragorn.
– Azt hiszem, most már nem lesz semmi baj – felelt Gandalf. – Nem tartott soká, s a hobbitok bámulatos gyorsan összeszedik magukat. A dolog emléke vagy iszonyata hamarosan elhalványul. Lehet, hogy túlságosan is hamar. Átvennéd tőlem, Aragorn az orthanc-gömböt, és vigyáznál rá te? Veszélyes kötelezettség!
– Veszélyes, az igaz, de nem mindenkire – mondta Aragorn. – Egyvalaki joggal tart rá igényt. Mert az biztos, hogy Elendil kincstárából származik. Ez az orthanci palantír, amit Gondor királyai helyeztek el ott. Közeledik az én időm. Átveszem tőled.
Gandalf ránézett Aragornra, és a többiek meglepetésére fölvette a bebugyolált követ, s mélyen meghajolva átnyújtotta neki.
– Fogadd el, uram! – mondta. – Mindannak zálogául, amit még vissza kell kapnod. De ha adhatok egy tanácsot a te érdekedben, ne használd még – egyelőre! Légy óvatos!
– Mikor voltam én óvatlan vagy meggondolatlan, én, aki annyi évig vártam és készültem erre? – mondta Aragorn.
– Még soha. De ne botolj el az utad végén – felelt Gandalf. – Vagy legalábbis tartsd e jószágot titokban. Te, és ti többiek mind, akik itt álltok! Legkevésbé Pippinnek, a hobbitnak szabad tudnia, hogy kihez került. Még újra erőt vehet rajta a gonoszság rohama. Mert sajnos kézbe vette, megnézte, s aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie, belenézett. Már Vasudvardban nem lett volna szabad hozzáérnie, nekem kellett volna gyorsabbnak lennem. De az én eszem Szarumánon járt, s nem is sejtettem, miféle kristály az, csak amikor már késő volt. Csak most bizonyosodtam meg róla teljesen.
– Igen, ehhez nem fér kétség – mondta Aragorn. Most legalább tudjuk, milyen kapcsolat volt Vasudvard és Mordor között, s hogy az hogy működött. Ez sok mindent megmagyaráz.
– Ellenségeinknek különös erőik s különös gyöngéik vannak! – mondta Théoden. – De mint mondják: A rosszakarat olykor a rosszat is meghiúsítja.
- Megesik – mondta Gandalf. – De most kiváltképp szerencsénk volt. Még az is lehet, hogy a hobbit súlyos baklövéstől mentett meg. Már arra gondoltam, magam próbálom ki a követ, hadd lássam, mire használták. S ha megteszem, lelepleztem volna magam őelőtte. Nem készültem fel még az ilyesfajta próbára. De még ha lett volna is annyi erőm, hogy visszatartsam magam, akkor is végzetes lett volna, ha meglát. Most, hogy még nem jött el az az idő, amikor a titoktartás már mit sem ér.
– Azt hiszem, most az következik – mondta Aragorn. – Még nem – mondta Gandalf. – Még eltart egy darabig a kétely ideje, s ezt ki kell használnunk. Az ellenség azt hitte, ez nyilvánvaló, hogy a gömb ott van Orthancban és miért ne hitte volna? S így azt is, hogy a hobbitot ott tartják fogva, és Szarumán azzal gyötri, hogy rákényszeríti, nézzen bele a kristálygolyóba. Az a fekete elme most a hobbit hangjával, arcával foglalkozik, s telve van várakozással: tán eltart egy darabig, hogy ráébred a tévedésére. Ki kell használnunk ezt az időt. Mi úgy viselkedünk, mint aki ráér. Pedig mennünk kell. Vasudvard tája nem olyan hely, hogy ott soká időzhetnénk. Én nyomban előrelovagolok Tuk Peregrinnel. Az jobb lesz neki, mintha itt hever a sötétben, amíg a többiek alusznak körülötte.
– Én tíz lovast tartok itt és Éomert – mondta a király. – Ők majd velem lovagolnak, kora reggel. A többiek elmehetnek Aragornnal, amint indulni akarnak.
– Ahogy parancsolod – mondta Gandalf. – Csak siess, amennyire bírsz, a hegyek és a Helm-szurdok fészkébe!
E pillanatban árnyék hullott rájuk. A hold fénye egyszerre mintha kihunyt volna. A lovasok közül többen is felkiáltottak, lekuporodtak, fejük fölé emelték a karjukat, mintha csapást akarnának elhárítani: vak félelem és halálos hideg hullott rájuk. A földre kushadva tekintettek föl az égre. Hatalmas szárnyas alak húzott el a hold előtt, mint a felhő. Kört írt le, majd észak felé folytatta az útját, sebesebben, mint bármi szél a Középföldén. Közeledtén elsápadtak a csillagok. Már el is tűnt.
Fölálltak, kőmereven. Gandalf fölnézett, s ökölbe szorult a keze.
– Nazgűl! – kiáltotta. – Mordor küldönce. Jön a vihar. A Nazgűl átrepült a folyón! Lóra! Lóra! Ne várjátok a hajnalt! A gyors ne várja meg a lassút! Lóra!
Már indult is futva, futtában szólította Keselyüstököt. Aragorn a nyomában. Pippinhez érve Gandalf fölkapta a hobbitot. – Most te jössz velem! – mondta. – Keselyüstök most megmutatja, hogy tud futni. – S már rohant is a maga fekvőhelyéhez. Keselyüstök már ott állt, s várt rá. Vállára vetette a batyuját, amiben a holmiját tartotta, s fölpattant a ló hátára. Aragorn fölemelte Pippint, s úgy, ahogy volt, takaróba, köpenybe burkolva, odatette Gandalf karjába.
– Ég veled! Siess utánam! – kiáltotta Gandalf. – Gyerünk, Keselyüstök!
A hatalmas ló fölkapta a fejét. Hosszú farka csapott egyet a holdvilágban. Majd megugrott, elrugaszkodott a földről, s megindult, mint a hegyekből lezúduló északi szél.
– Gyönyörű, nyugodalmas éjszaka – mondta Trufa Aragornnak. – Egyesek csuda szerencsések. – Nem akart aludni, Gandalffal szeretett volna lovagolni – és íme! Ahelyett, hogy maga is kővé vált volna, figyelmeztetésül.
– Ha te vetted volna a kezedbe először azt az orthancgömböt, és nem ő, akkor most mi lenne? – kérdezte Aragorn. – Lehet, hogy nem álltad volna így a sarat. Ki tudná megmondani? De félek, te vagy a szerencsésebb, hogy velem jöhetsz. Mégpedig rögtön. Menj, és készülj, és hozz magaddal mindent, amit Pippin itt hagyott. Siess!
A pusztán már valósággal szállt Keselyüstök, sem sürgetni, sem irányítani nem kellett. Egy órába sem telt, és már elérték a Vas folyó gázlóját, és átkeltek rajta. Mögöttük ott szürkéllett a Lovasok Halma és körülötte a sok hideg lándzsa.
Pippin kezdett rendbe jönni. Melege volt, de az éles szél az arcán fölfrissítette. S Gandalffal lovagolt. A gömb iszonyata, a holdat el%dő ocsmány emlék már elhalványult; mint futó álmot hagyta maga mögött a hegyek közelében. Mély lélegzetet vett.
– Nem tudtam, hogy te szőrén ülöd meg a lovat, Gandalf – mondta. – sem nyerget, sem kantárt nem használsz!
– Csak Keselyüstököt ülöm meg tünde módra mondta Gandalf. – Keselyüstök nem tűri a kantárt. Keselyüstökön nem lovagol valaki: vagy a hátára engedi őt, vagy sem. Ha engedi, az elég. Az már az ő dolga, hogy megmaradj rajta, s meg is maradsz, ha szándékosan föl nem pattansz a levegőbe.
– Most milyen gyorsan fut? – kérdezte Pippin. – Sebes, mint a szél, de sima a futása. S hogy a lépte milyen könnyű!
– Most olyan gyorsan, mint vágtában a leggyorsabb ló – mondta Gandalf. – De az ő számára ez nem sebesség. Itt emelkedik egy kicsit a talaj, és egyenetlenebb is, mint a folyó túloldalán. De lám, hogy közelednek a Fehér hegyek a csillagok alatt! Azok a fekete lándzsák ott a Trihyrne csúcsai. Hamarosan az útelágazásnál leszünk, aztán a Szurdok-katlanban, ahol alig két napja megvívtuk a csatát.
Pippin hallgatott egy darabig. Hallgatta, hogy Gandalf halkan dúdolgat magában, valami ének foszlányait mondogatja sokféle nyelven, miközben a mérföldek sorra kopnak alattuk. A mágus végül olyan énekbe kezdett, amelynek a szövegét a hobbit is megértette; néhány sorát tisztán ki tudta venni a zúgó szélben.

Szép szál hajók s királyok, 
Ó, háromszor három!
Elsüllyedt földről hogy 
jöttek Zúgó tengeráron? 
Csillag hét és kő is hét, 
S egy fehérfa, látom.

– Mit énekelsz, Gandalf? – kérdezte Pippin.
– Csak végigfutottam az emlékezetemben a Hagyomány néhány során – mondta a mágus. – A hobbitok, gondolom, már elfelejtették, még azok is, akik valaha tudták.
– Nem, nem mind – felelte Pippin. – És nekünk is sok énekünk van, ami talán érdekelne téged. Ezt azonban sosem hallottam. Miről szól. . . mi az a hét csillag és a hét kő?
– Az Óidők királyainak palantírjai – mondta Gandalf.
– Hát azok meg micsodák?
- A palantír szó jelentése: ami messzire néz. Az orthanc-gömb is ezek egyike.
– Ezt hát nem... ezt nem... – habozott Pippin – .... az Ellenség készítette?
– Nem – mondta Gandalf. – És még csak nem is Szarumán. Ez meghaladja az ő művészetét, még Szauronét is.
A palantírok a Nyugathonon túlról, Eldaföldről kerültek ide. A noldák készítették. Lehet, hogy maga Feanor kovácsolta őket, még jóval azelőtt, hogy az időt elkezdték volna esztendőkkel mérni. De nincs, amit Szauron ne tudna rosszra használni. Most jaj Szarumánnak! Azt hiszem, ebbe bukik bele. Mindig veszélyes, ha a magáénál mélyebb tudás művét birtokolja valaki. De hát ő tehet róla. A bolond! Hogy titokban tartsa, a maga hasznára! Soha egy szót nem szólt róla, senkinek a Tanácsban. Egyikük sem gondolt utána, vajon mi is történhetett a palantírok-kal, Gondor romlása során. Az emberek szinte tökéletesen elfelejtették, hogy ilyesmi valaha is létezett. Gondorban is csak kevesek által ismert titokként élt az emlékük; Arnorban a Versbeszedett Hagyomány őrizte a dúnadánok ajkán.
– És mire használták ezeket a régiek? – kérdezte Pippin örömmel és meglepve, hogy ennyi kérdésre kap váfaszt, de nem tudván, meddig.
– Hogy messzire ellássanak vele, és gondolatban érintkezni tudjanak – mondta Gandalf. – fgy sikerült hosszú ideig megvédeniük és összetartaniuk Gondor birodalmát. Ilyen kő állt Minas Anorban, Minas Ithilben és Orthancban, Vasudvard gyűrűjén belül. Urukat és parancsolójukat, a fő palantírt a Csillag-kupola alatt őrizték Osgiliathban, amíg csak romba nem dőlt. A többieket távoli északi földeken. Pontosan nem is tudjuk, hol, mert arról nem szól az ének. De Elrond házában azt mondják, Annúminasban és Amon Sűlban volt egy-egy, Elendil Köve pedig a Toronyhegyen állt, amely a Kún-öbölbeli Mithfond felé néz, ahol a szürke hajók horgonyoznak.
Gondorban valamennyi palantír valamennyivel kapcsolatba léphetett, de Osgiliathból egyszerre láthatták mindet. Minthogy Orthanc szirtje ellenállt az idő viharának, úgy látszik, ott megmaradt a torony palantír-ja is. De így egyedül nem volt jó másra, mint hogy távoli tárgyak és régmúlt események kicsinyke képét közvetítse. Nem kétséges, hogy ez is nagy hasznára volt Szarumánnak, de úgy látszik, ő nem elégedett meg ennyivel. Mind távolabb és távolabbra tekintett, míg végül a tekintete ráakadt Barad-dúrra. Ott rajtakapták!
Ki tudja, hol hevernek ma az arnori és a gondori kövek, összetörve, eltemetve, mélyen a föld, a víz alatt? De legalábbis egyre sikerült Szauronnak is szert tennie, s azt a maga céljaira alkalmaznia. Azt hiszem, az ithil-kő lehetett az, mert Szauron időtlen időkkel ezelőtt megkaparintotta, s gonosz hellyé formálta Minas Ithilt: a mai Minas Morgult.
Most már könnyen elképzelhető, milyen hamar csapdába esett Szarumán kutató szeme, s hogy nem is szabadult többé. S hogy hogyan vették rá onnét messziről errearra, vagy kényszerítették, ha rávenni nem lehetett. Horgász a horgon, héja a sas karmaiban, pók az acélhálóban! Ki tudja, mióta volt kénytelen újra meg újra odaállni a kő elé, hogy ellenőrizzék, s hogy parancsoljanak neki. Ki tudja, mikor fordult az orthanc-kő már annyira Barad-dűr felé, hogy ha nem gyémántkemény akarat állt elébe, a tekintetet és a szándékot nyomban arra fordítsa? S hogy az hogyan vonzotta emezt magához? Én talán nem érzem e vonzást? A szívem most is arra vágyik, hogy így tegyem próbára az akaratomat, hogy meglássam, képes vagyok-e elfordulni tőle, arra, amerre én akarom – hogy elnézzek a vizek s az idő tengerén túlra, a gyönyörű Tírionba, munkában lássam Feanor felfoghatatlan kezét és elméjét, abban az időben, amikor még a Fehér Fa és az Arany Fa is virágzott?- Felsóhajtott, és elhallgatott.
– Bár tudtam volna ezt korábban – mondta Pippin. Fogalmam sem volt, hogy mit csinálok.
– De volt – mondta Gandalf. – Nagyon is jól tudtad, hogy rosszat és bolondságot teszel; s ezt meg is mondtad magadnak. Csak éppen hogy nem figyeltél oda. S én azért nem mondtam el neked mindezt korábban, mert én is csak most értettem meg, mióta együtt lovagolunk, s a történteken gondolkozom. De ha szóltam volna, az se változtatott volna a vágyadon, vagy könnyítette volna meg, hogy ellenállj neki. Épp ellenkezőleg! Nem; a megégetett kéz a legjobb tanítómester. Ezután már megfogadod a tanácsot, hogy ne játssz a tűzzel.
– Én meg – mondta Pippin. – Ha most mind a hét kő itt lenne, akkor is behunynám a szememet, és zsebre vágnám a kezemet.
– Helyes – mondta Gandalf. – Remélem is.
– Csak azt szeretném tudni... – kezdte Pippin.
– Kegyelem! – kiáltott fel Gandalf. – Ha válaszokkal tehetne kikúrálni kíváncsiságodat, életem végéig felelgethetnék neked. Mit akarsz még tudni?
– Valamennyi csillag és valamennyi élőlény nevét, a Középfölde és a Mennyen-túl és a Tengerek Háborgásának történetét – nevetett Pippin. – Hát persze. Talán kevesebbet? De ma éjjel nem vagyok türelmetlen. Ma mindöszsze arról a fekete árnyékról szeretnék tudni valamit. Hallottam, hogy azt mondtad: “Mordor küldönce.“ Mi volt az? S mi dolga lehetett Vasudvardban?
– Szárnyra kapott Fekete Lovas volt, egy nazgűl mondta Gandalf. – Elvihetett volna a Fekete Toronyba. – De nem értem jött, ugye? – Csuklott el Pippin hangja. – Úgy értem, nem tudta, hogy én...
– Persze hogy nem – felelt Gandalf. – Barad-dűr Orthanctól légvonalban is vagy hatszáz mérföld, s még egy nazgűlnak is több időbe telik, amíg megteszi ezt a távolságot. De Szarumán valószínűleg belenézett a kristályba az orkok támadása óta, s nem kétlem, hogy több titkos gondolatát fejtette meg Szauron, mint Szarumán szerette volna. S most azért küldte a nazgűlt, hogy nézzen utána, mit művel Szarumán. Azután, ami az éjjel történt, gondolom újabb is jön, mégpedig hamar. Így Szarumán számára eljön a döntő pillanat. Foglya nincs, akit elküldhetne. Gömbje sincs, amivel lásson, s így felelni sem tud, ha megidézik. Szauron nem hihet mást, mint hogy Szarumán viszszatartja a foglyot, és nem hajlandó használni a gömböt. Az mit sem segít rajta, ha a követnek megmondja az igazat. Mert lehet, hogy Vasudvard romokban hever, de ő Orthanc tornyában még biztonságban van. Így hát, akarja, nem akarja, lázadónak látszik. Nekünk mégis nemet mondott, mintha csak az egészet nem akarná tudomásul venni! Hogy ebben a kutyaszorítóban mihez kezd, arról fogalmam sincs. Amíg még Orthancban van, azt hiszem, ellent tud állni a Kilenc Lovasnak. Talán meg is próbálkozik vele. Az is lehet, hogy megpróbálja csapdába ejteni a nazgűlt, vagy legalábbis megölni a jószágot, amit a levegőben meglovagol. Ez esetben jó lesz, ha Rohan vigyáz a lovaira.
De hogy mindebből mi derül ki, számunkra jó-e vagy rossz, azt nem tudom. Lehet, hogy az Ellenség megzavarodik, vagy kárára lesz a Szarumán iránt érzett dühe. De az is lehet, hogy tudomásukra jut: ott voltam Orthanc lépcsőin, kíséretemben hobbitokkal. Vagy hogy él, s mellém állt Elendil egyik utóda. Ha Kígyónyelvűt nem tévesztette meg a roham fegyverzet, emlékezni fog Aragornra, s Aragorn királyi címére. Ettől félek leginkább. Így hát menekülünk – nem a veszélyből, hanem a nagyobb veszélybe. Keselyüstök minden lépése közelebb visz a Homály Országához, Tuk Peregrin.
Pippin nem felelt, de úgy magához szorította a köpönyegét, mintha hirtelen hideg érte volna. Futott alattuk a szürke föld.
– Nézd csak! – mondta Gandalf. – Már nyiladoznak előttünk a nyugathalmi völgyek. Itt visszatérünk a keletre vivő országútra. Az a sötét árnyék ott a Szurdok-katlan szája. Arra van Aglarond és arra a Csillogó Barlangok. Ne kérdezz felőlük. Kérdezd Gimlit, ha találkoztok, s most először, hosszabb választ kapsz, mint amilyet kívánsz. A barlangokat magukat nem fogod látni, ezen az úton nem. Hamarosan messze túl leszünk rajtuk.
– Azt hittem, meg akarsz állni a Helm-szurdoknál! mondta Pippin. – Akkor hová mégy?
– Minas Tirithbe, mielőtt még körülveszi a háború tengere.
– Ó! S az milyen messze van?
– Sok-sok mérföldnyire – felelt Gandalf. – Háromszor olyan messze, mint Théoden király lakóhelye, s innét vagy száz mérföldnyire keletre, amerre Mordor küldöncei repülnek. Keselyüstöknek hosszabb utat kell befutnia, mint nekik. Vajon melyikük bizonyul gyorsabbnak?
Most hajnalig lovagolunk, addig még van néhány óránk. Mert azután már Keselyüstöknek is pihennie kell, a hegyek valamelyik zugában, remélem, Edorasban. Aludj, ha tudsz! Lehet, hogy a hajnal első sugarát Éorl házának arany tetején pillantod meg. S az azt követő második hajnalon a Mindolluin hegyének bíborvörös árnyékát és Denethor hófehér tornyát.
– Gyerünk, Keselyüstök! Fuss, nagyszívű, fuss, ahogy még sohasem! Most értünk arra a földre, ahol csikósorodat töltötted, s ahol minden követ ismersz. Fuss! A gyorsaságodban van minden reményünk!
Keselyüstök felvetette a fejét, s harsányan felnyerített, mintha csatába szólító kürtöt hallott volna. Majd megugrott. Patája szikrát vert; fölötte az éjszaka úszott.
Ahogy Pippin lassan álomba merült, különös érzés kerítette hatalmába: hogy ő meg Gandalf kővé váltan ül egy vágtató ló szobrán, közben a föld mint a süvöltő szélvihar gördül alatta visszafelé.