1. fejezet

Találkozások

Frodó arra ébredt, hogy ágyban fekszik. Először úgy vélte, elaludt, mert hosszú, lidércnyomásos álma volt, mely még mindig ott kísértett az emlékezete peremén. Vagy beteg lett volna? De a mennyezet valahogy idegen volt; lapos, és sötét, faragott gerendák tartják. Egy darabig csak hevert, a besütő nap foltjait nézegette a falon, s valami vízesés neszére figyelt.
– Hol vagyok, és hány óra lehet? – kérdezte hangosan a mennyezettől.
– Ez Elrond háza, és reggel tízre jár – mondta egy hang. – Október huszonnegyedike van, ha történetesen érdekel.
– Gandalf! – kiáltotta Frodó, és fölült. Az öreg mágus volt az; egy karosszékben ült a nyitott ablaknál.
– Én vagyok, és itt vagyok – mondta. – És szerencsére te is, annyi ostobaság után, amit azóta műveltél, hogy hazulról elindultál.
Frodó visszafeküdt. Nagyon is békés és derűs hangulatban volt ahhoz, hogy vitatkozzék, különben is, nem biztos, hogy a vitában ő maradna felül. Már teljesen fölébredt, utazása emlékei is kezdtek visszatérni: az a balul végződött “rövidebb út“ át az Öregerdőn; a “baleset“ a Pajkos Póni-ban; és az az őrült ötlete, ott a horpadásban, a Széltető alatt, hogy ujjára húzza a Gyűrűt. Erre mind emlékezett, de azt hiába igyekezett az emlékezetébe idézni, hogy Völgyzugolyba hogy érkezett meg; Gandalf közben mélyen hallgatott, a csöndet csak pipája halk pöffenései törték meg, ha épp egy-egy fehér füstgyűrűt fújt ki az ablakon.
– És Samu hol van? – kérdezte Frodó nagy sokára. A többieknek semmi bajuk?
– Épek és egészségesek – felelte Gandalf. – Samu itt volt, míg el nem küldtem, hogy pihenjen egy kicsit, úgy fél órával ezelőtt.
– A Gázlónál mi történt? – kérdezte Frodó. – Akkor valahogy olyan homályos volt minden; és homályos még most is.
– Igen, az. Kezdtél elalélni – felelt Gandalf. – Legyőzött a sebesülésed. Még néhány óra, s már nem tudtunk volna megmenteni. De benned aztán van erő, drága hobbitom! Azt a Buckában már bebizonyítottad. Az aztán meleg egy helyzet volt; talán a legveszélyesebb valamennyi közt. Bár ki tudtál volna tartani a Széltetőn is.
– Te úgy látszik, máris sokat tudsz – mondta Frodó. – A Buckáról a többieknek egy szót sem szóltam. Kezdetben iszonyú volt, de aztán már került más is, amire gondoljak. Te hogy szereztél róla tudomást?
– Álmodban sokat beszéltél, Frodó – mondta gyengéden Gandalf –, s igazán nem volt nehéz, hogy olvassak a gondolataidban és az emlékeidben. Ne aggódj! Bár az imént azt mondtam, “ostobaságokat“ műveltél, ezt magam sem gondoltam komolyan. Nagy véleménnyel vagyok rólad is, a többiekről is. Nem kicsiség, hogy ennyi veszély közt s ilyen messzire eljutottál; s még mindig nálad a Gyűrű.
– Vándor nélkül sose sikerült volnamondta Frodó. – De téged nagyon hiányoltunk. Nem tudtam, mihez kezdjek nélküled.
– Föltartóztattak – mondta Gandalf –, s ez mindanynyiunkat majdnem romlásba vitt. És mégis: nem vagyok biztos benne, hogy nem így volt-e jobb.
– Bár mondanád el, mi minden történt!
– Mindent a maga idején! Neked ma még se beszélgetned, se töprengened nem szabad, ez Elrond utasítása. – De ha beszélgetek, akkor nem érek rá törni a fejem és töprengeni, márpedig az az, ami fáraszt – mondta Frodó. – Teljesen eszemnél vagyok, és sok mindenre emlékszem, ami magyarázatra szorul. Miért tartóztattak fel? Legalább ezt el kell mondanod.
– Mindent hallani fogsz, ami csak érdekel – mondta Gandalf. – Amint elég jól vagy hozzá, Tanácsot tartunk. Most csak annyit mondok, hogy fogságba estem.
– Te? – kiáltott fel Frodó, 
– Én, Szürke Gandalf – nyilatkoztatta ki ünnepélyesen a mágus. – A világon sok hatalom létezik, jó is meg gonosz is. S némelyik erősebb, mint én. Olyan is van, amellyel még nem mérkőztem meg. De eljön az én időm. Kerül még elibém a Morguli Úr és az ő kilenc Fekete Lovasa. Érik a háború!
– Tehát te tudtál a lovasok létezéséről, mielőtt én még összeakadtam volna velük?
– Már hogyne tudtam volna. Sőt, egyszer neked is említettem őket; hiszen a Fekete Lovasok a gyűrűlidércek, ők a Gyűrűk Urának kilenc szolgája. De azt nem tudtam, hogy megint föltámadtak, különben futottam volna veled együtt, azon nyomban. Csak azután hallottam hírüket, hogy júniusban útra keltem: de ez a história várhat. Aragornnak hála, most épp semmi veszély nem fenyeget.
– Úgy van – helyeselt Frodó. – Vándor volt az, aki megmentett. De kezdetben mégis féltem tőle. Samu meg sose bízott meg benne igazán, legalábbis addig nem, gondolom, amíg Glorfindellel össze nem akadtunk.
Gandalf elmosolyodott. – Samuról mindent tudok mondta. – Most már nincsenek kétségei.
– Ennek örülök – mondta Frodó. – Mert ezt a Vándort nagyon megkedveltem. Nem; nem is jó szó, hogy megkedveltem. Úgy értem: drága a szívemnek: bár idegen, s néha mogorva is. Ami azt illeti, olykor terád emlékeztet. Nem is hittem, hogy a Nagyok népéből valaki ilyen lehet. Tudod, én azt hittem, hogy csak nagyok és ostobák; nyájasak és ostobák, mint Papsajt; vagy ostobák és gonoszak, mint Páfrány Pockó. De hát végül is édeskeveset tudunk a Megye embereiről, kivéve talán a Brí-földieket.
– Róluk is édeskeveset, ha azt hiszed, hogy a vén Ászok ostoba – mondta Gandalf. – Ugyancsak bölcs az, a maga módján. Kevesebbet gondolkodik, mint amennyit beszél, s azt is lassan; de, ahogy azt Bríben mondják, még jókor átlát a kőfalon. S Középföldén maradt még néhány olyan, mint Arathorn fia Aragorn. A Tengeren túli királyok fajtája már kishíján kihalt. Megeshet, hogy a Gyűrűháború lesz az utolsó kalandjuk.
– Ezt komolyan mondod; Vándor valóban a régi királyok véréből való? – kérdezte csodálkozva Frodó. – Én azt hittem, már réges-rég eltűnt valamennyi. Azt hittem, Vándor csak egy kósza.
– Csak kósza! – kiáltotta Gandalf. – Drága Frodóm, hiszen pontosan a kószák azok: a Nagyok népének utolsó maradékai. Már máskor is segítettek nekem; s az eljövendő időkben is rászorulok a segítségükre; mert mi ugyan elértük.Völgyzugolyt, de a Gyűrű még nem pihent meg.
– Azt gondolom – mondta Frodó –, de eddig másra sem törekedtem, csakhogy ideérjek; s remélem, innét már nem kell továbbmennem. A pihenés, mi tagadás, nagyon jólesik. Egyhavi bolyongás és viszontagság; úgy vélem, bőven elegem van az ilyesmiből.
Elhallgatott, és behunyta a szemét. De kis idő múltán megint megszólalt: – Akárhogy számolok, nem jön ki nekem ez az október huszonnégy. Ma huszonegyedikének kell lennie. Hiszen a Gázlót huszadikán értük el.
– Többet beszélsz és többet számolsz, mint amennyi jót tesz neked – mondta Gandalf. – Hogy van az oldalad és a vállad?
– Nem tudom – felelte Frodó. – Nem is érzem; s ez talán javulás, hiszen... – próbálgatta – ...már a karomat is tudom mozgatni egy kicsit. Igen, kezd visszatérni belé az élet. És nem hideg – tette hozzá, ahogy jobb kezével megérintette a balt.
– Nagyszerű! – örvendezett Gandalf. – Szépen gyógyulsz. Hamarosan kutya bajod. Elrond meggyógyított: maga ápolt napokig, azután, hogy idehoztak.
– Napokig? – ámult el Frodó.
– Nos, három nap és négy éjszaka, hogy pontos legyek. A tündék hoztak ide a Gázlótól huszadikán este. S te akkor vesztetted el a napok fonalát. Iszonyúan aggódtunk érted, Samu alig tágított mellőled, itt ült éjjel-nappal, csak akkor nem, ha üzenetet kellett vinnie valahová. Elrond mestere a gyógyításnak, de az Ellenség fegyverei gyilkosak. Az igazság kedvéért elárulom neked, nem reméltem, hogy megmaradsz: attól tartottam, hogy a penge egy szilánkja benne maradt a begyógyult sebben. Tegnap estig nem is került meg. Aztán Elrond megtalálta, és eltávolította. Mélyen volt, és befelé húzódott.
Frodónak eszébe jutott a kicsorbult pengéjű kegyetlen tőr, amely léggé vált Vándor kezében, s megborzongott. 
– Ne aggódj! – mondta Gandalf. – Már nincsen. Szétfoszlott. És úgy látszik, a hobbitoknak nem nagyon akaródzik kilehelni a lelküket. Ismertem én a Nagyok népéből való kemény harcosokat, akiket egy ekkora szilánk, mint amilyet te hordtál magadban tizenhét napig, már rég elintézett volna.
– Mi volt a szándékuk velem? – kérdezte Frodó. – Mi volt az, amivel a Lovasok próbálkoztak?
– Megpróbáltak egy morgultőrrel, amely benne marad a sebben, szíven döfni. Ha sikerül, te is olyanná váltál volna, mint ők, csak nem lettél volna olyan erős, és ők parancsoltak volna neked. Lidérccé változtál volna, a Fekete Úr rabszolgájává; megkínzott volna, mert megpróbáltad elvenni a Gyűrűjét, már ha kell annál nagyobb kínzás, mint hogy elveszíted és ott látod azt az ő kezén.
– Szerencse, hogy nem tudtam, milyen rettentő veszély fenyeget! – mondja elhaló hangon Frodó. – Persze így is féltem, halálosan, de ha mindezt tudom, moccanni sem mertem volna. Csuda, hogy megmenekültem!
– Igen, segítségedre volt a szerencse vagy a sors mondta Gandalf –, a bátorságodról nem is szólva. Mert nem a szívedet, csak a válladat érte a tőr, s csak azért, mert a végsőkig ellenálltál. De szinte azt mondhatnám, egy paraszthajszálon múlt az egész. Ujjadon a Gyűrűvel iszonyú veszélyben voltál, hiszen így félig a lidércvilágba kerültél át magad is, és könnyen kézre keríthettek volna. Hiszen láttad őket, és ők is téged.
– Értem – mondta Frodó. – Még látni is szörnyű volt őket. De a lovaikat miért láttuk valamennyien?
– Mert azok igazi lovak; mint ahogy a fekete öltözékük is igazi, s csak azért viselik, hogy ha eleven lényekkel akad dolguk, a semmivoltuknak alakja legyen.
– Akkor meg hogy tűrnek meg a fekete lovak ilyen lovasokat a hátukon? Más állat holtra rémül a közelükben, még Glorfindel tündelova is. A kutyák vonítanak, a gúnárok rájuk sziszegnek.
– Mert ezeket a lovakat a mordori Fekete Úr szolgálatára tenyésztik és nevelik. Nem minden szolgája és vazallusa lidérc. Vannak köztük orkok és trollok, farkasemberek és vargok. Sőt voltak és vannak emberek is, harcosok és királyok, akik itt járnak a Nap alatt elevenen, mégis ő uralkodik rajtuk. Napról napra többen vannak.
– És Völgyzugoly meg a tündék? Völgyzugoly biztonságos?
– Most még igen. Amíg minden mást meg nem hódít a Fekete Úr. A tündék talán félnek tőle, még az is lehet, hogy megfutnak előle, de a szavára soha többé nem hallgatnak, és szolgálni sem fogják. És itt, Völgyzugolyban él még néhány a legkeményebb ellenségei közül; a tündék bölcsei, az eldák fejedelmei, akik a végtelen Tengereken túlról tértek vissza. Ők nem félnek a gyűrűlidércektől, mert aki valaha is élt a Boldog Birodalomban, az egyszerre két világban lakik, és hatalma van a Láthatókon és Láthatatlanokon egyaránt.
– Én azt hiszem, láttam egy fehéren csillogó alakot, amely nem homályosult el, mint a többi. Akkor az Glorfindel volt?
– Igen, őt láttad olyannak egy pillanatra, a túlparton; ő az Ősszülöttek nagyjainak egyike. Hercegi házból való tünde-úr. Igen, Völgyzugolyban van olyan hatalom, mely Mordor erejének legalább egy darabig még képes ellenállni; és másutt is vannak még ilyen hatalmak. A Megyében is. De ezek, ha minden úgy megy tovább, mint eddig, hamarosan mind ostromlott szigetekké válnak. A Fekete Úr összeszedi minden erejét.
– Mégis – mondta, s váratlanul fölállt, fölszegte az állát, szakálla meg úgy meredt előre, mint a drótsörte meg kell őriznünk a bátorságunkat. Ha nem beszéllek agyon, nemsokára jól leszel. Itt vagy Völgyzugolyban, s pillanatnyilag semmi sincs, amin aggódnod kéne.
– Bennem nincs bátorság, amit megőrizhetnék mondta Frodó –, de pillanatnyilag nem aggódom semmin. Csak azt mondd el, hogy mi van a barátaimmal, s hogy az az ügy ott a Gázlónál, hogy végződött, hiszen ezt kérdem egész idő alatt, és akkor egyelőre nyugton maradok. Aztan, gondolom, alszom egy nagyot; de addig úgyse tudom lehunyni a szememet, amíg el nem mondtál mindent.
Gandalf odahúzta a székét az ágyhoz, és jól megnézte Frodót. Arcára már visszatért a szín, szeme kitisztult, ébren volt és éber. De a mágus szeme akkor is megakadt valami apró kis változáson, azon, hogy valamiképpen, szinte azt mondhatni, kezdett áttetszővé válni Frodó takarón heverő bal keze.
– Még mindig számítani kell rá – mondta magában Gandalf. – Még félig se jutott túl rajta, s hogy hogy végződik, azt maga Elrond se látja előré. Azt hiszem, rendbejön. De lehet, hogy olyan lesz, mint egy tiszta fénnyel teli üvegpohár.
– Pompásan nézel ki – mondta hangosan. – Megkockáztatok hát egy kurta beszámolót, anélkül hogy Elrondtól engedélyt kérnék rá. De csak egészen kurtát. Ne felejtsd el, utána aludnod kell. Szóval hát, amennyire én tudom, így esett a dolog. Amint elmenekültél, a Lovasok nyomban üldözőbe vettek. Már nem szorultak rá a lovaik szemére, mert ők is láttak, hiszen ott voltál az ő világuk küszöbén. És vonzotta őket a Gyűrű is. Barátaid félreugrottak, le az útról, hogy el ne tapossák őket. Tudták, hogy ha a fehér ló nem, hát semmi meg nem ment. A Lovasokat nem érhetik utol, ahhoz túl gyorsak, ahhoz meg, hogy szembeszálljanak velük, túl sokan vannak. Így gyalogszerrel Glorfindel és Aragorn együtt sem bírt volna kilencükkel.
– Mikor a gyűrűlidércek elhúztak mellettük, barátaid elszaladtak, visszafelé. A Gázlótól nem messze, az út mentén, néhány görcsös fa rejtekében, van egy kis üreg. Ott sietve tüzet kuporítottak; mert Glorfindel tudta, hogy ha a Lovasok megpróbálnak átkelni, megdagad a folyó, s akkor neki kell elbánnia azokkal, akik itt maradnak az innenső parton. Amint föltűnt az áradat, kirohant, s a nyomában Aragorn és a többiek, kezükben lángoló ágakkal. A Lovasok így, a víz és a tűz közé szorulva, a dühében láthatóvá lett tünde-úr láttán elvesztették a fejüket, s lovaik megbokrosodtak. Hármukat elragadta az áradat első rohama; a többieket pedig a lovaik ragadták magukkal a vízbe, mely átcsapott rajtuk.
– S ezzel vége is a Fekete Lovasoknak? – kérdezte Frodó.
– Nem – mondta Gandalf. – De a lovaik bizonyára odavesztek, márpedig azok nélkül megbénulnak. Magukat a gyűrűlidérceket azonban nem olyan könnyű elpusztítani. Ám pillanatnyilag nincs miért tartani tőlük. Amint az ár elült, barátaid is átkeltek; téged ott leltek arcra borulva fenn a parton, alattad egy törött karddal. A ló őrködött fölötted. Sápadt voltál és hideg, s ők attól féltek, már nem is élsz, vagy még annál is rosszabb sorsra jutottál. Ott találkoztak velük Elrond emberei, s hoztak be téged Völgyzugolyba nagy vigyázva.
– Az árvizet ki támasztotta? – kérdezte Frodó.
– Elrond parancsa – felelte Gandalf. – A folyó az ő uralma alatt áll, s ha a szükség úgy kívánja, hogy a Gázlót elrekessze, dühödten megdagad. Amint a gyűrűlidércek kapitánya a vízbe lovagolt, nyomban elszabadult az ár. S ha szabad azt mondanom, a dologhoz magam is hozzájárultam eggyel-mással: te talán nem vetted észre, de a hullámok némelyike nagy fehér paripa alakját öltötte, csillogó fehér lovassal a hátán; és szép számmal volt ott zörgő, egymáshoz verődő kődarab is. Egy pillanatra már-már megijedtem, hogy túl nagy dühöt engedtünk szabadjára, s az áradat még ki talál csúszni a kezünkből és titeket is magával sodor. A Ködhegység havából támadt vizek ugyanis túlontúl virgoncak néha.
– Igen – mondta Frodó –, most már magam is emlékszem arra a rémületes robajra. Azt hittem, elnyel a víz, baráttal, ellenséggel egyetemben. Most azonban biztonságban vagyunk.
Gandalf egy gyors pillantást vetett Frodóra, de az épp behunyta a szemét. – Igen, most épp mind biztonságban. És lakoma is lesz, és mulatság is, hogy megünnepeljék a Brúinen Gázlójánál aratott győzelmet, s ti lesztek a díszvendégek.
– Nagyszerű! – mondta Frodó. – Ez gyönyörű, hogy Elrond és Glorfindel és a többi nagyúr, hogy Vándort ne is említsem, ennyire töri magát, hogy kimutassa az irántam tanúsított jóindulatát.
– Nos, megvan annak a jó oka – mondta mosolyogva Gandalf. – Én vagyok az egyik. A másik meg a Gyűrű: te vagy a Gyűrűhordozó. És te vagy Bilbónak, a Gyűrű Megtalálójának örököse.
– Drága Bilbó! – jegyezte meg álmosan Frodó. – Vajon hol lehet most? Bár itt lenne, s hallhatná mindezt. Jót nevetne rajta. Hogy kapdos a kutya a holdhoz. Szegény öreg troll! – s már aludt is, mint a tej.
Frodó tehát biztonságban volt, a Tengertől keletre, az Utolsó Meghitt Otthonban. A ház, mint Bilbó jelentette annak idején, “maga a tökély, akár enni, akár hálni, akár mesélni, akár énekelni támad kedved, akár csak elüldögélni és gondolkodni, akár mindezt együtt.“ Már az ittlét is gyógyszer a fáradtságra, félelemre, szomorúságra.
Estére Frodó megint csak fölébredt, s úgy találta, most már nem az alvás, pihenés hiányzik neki, hanem ehetnékje, ihatnékja támadt, utána valószínűleg dalolhatnékja és mesélhetnékje is. Fölkelt, s fölfedezte, hogy a karja már majdnem olyan jól használható, mint annak előtte. Tiszta zöld szövetruhát talált az ágya mellett, szépen öszszehajtogatva, s mintha csak ráöntötték volna. Mikor a tükörbe belenézett, döbbenten észlelte, hogy a tükörképe valahogy soványabb, mint ahogy az emlékezetében élt; nagyon is emlékeztetett Bilbó kölyök-unokaöccsére, aki valamikor nagybácsija mellett sertepertélt a Megyében; csak épp hogy most két gondterhelt szem nézett szembe vele.
– Hát igen: megtapasztaltál egyet-mást, mióta utoljára néztél tükörbe – mondta a tükörképének. – De most érezd jól magad! – S fütyörészve nyújtózkodott egyet.
Kopogtattak, és Samu lépett be az ajtón. Odaszaladt Frodóhoz, félszegen és félénken megfogta a bal kezét. Megsimogatta, elpirult, és gyorsan elfordult.
– Nicsak, Samu! – mondta Frodó.
– Meleg! – mondta Samu. – Mármint hogy a kezed, Frodó uram. Pedig azokon a hosszú éjszakákon ugyancsak hideg volt. Ez ám az öröm és boldogság! – kiáltotta csillogó szemmel, azzal fordult egyet, és táncra perdült. De jó, hogy megint épen és egészségesen látlak, jó uram! Gandalf kért, hogy jöjjek fel, s nézzem meg, le akarsz-e jönni, de azt hittem, tréfál.
– De le ám – mondta Frodó. – Gyerünk, keressük meg a többieket.
– Majd én vezetlek, uram – mondta Samu. – Nagy ám ez a ház, és olyan fura is. Olyan nincs, hogy az ember ne fedezne föl még valamit, és sosem tudod, hogy a sarkon túl mi vár rád. És mennyi tünde, uram! Tündék itt, tündék ott! Az egyik mint egy király, félelmes és pompás; a másik meg vidám, mint a gyerek. És a muzsika meg énekszó nem mintha időm vagy kedvem lett volna hallgatni, mióta itt vagyunk, de úgy-amennyire kezdem már megismerni a ház szokásait.
– Tudom, hogy mivel voltál elfoglalva, Samu mondta Frodó, és belekarolt. – De ma este légy vidám, és szíved szerint hallgasd a muzsikát. Gyere, vezess hozzájuk!
Samu végigvezette lépcsőkön, folyosókon, ki a kertbe, a folyó magas partján. Ott találta a barátait, a ház keletre néző tornácán üldögéltek. A völgy lenn már árnyékba borult, de fönn a hegyoldalt még sütötte a nap. Meleg volt. Zúgott a vágtató és kőről kőre szökkenő víz, a napnyugta megtelt a fák és virágok halavány illatával, mintha Elrond kertjében még itt időzött volna a nyár.
– Éljen! – pattant fel Pippin. – Itt a mi nemes unokabátyánk! Utat Frodónak, a Gyűrű Urának!
– Hallgass! – szólt rá Gandalf hátulról, a tornác árnyékából. – Ami gonosz, annak nincs helye a völgyben; legalábbis néven neveznünk nem szabad. A Gyűrű Ura nem Frodó, hanem a mordori Fekete Torony ura, akinek hatalma az egész világra kiterjed. Itt mi ostromlott várban ülünk. És kint már sötétedik.
– Gandalf már sok ilyen vidám dolgot közölt mondta Pippin. – Úgy véli, nem ártana engem egy kicsit megregulázni. De itt valahogy lehetetlen, hogy komor vagy levert legyen valaki. Szívem szerint énekelnék, csak tudnám, mi az, ami az alkalomhoz illik.
– Nekem is nagy kedvem van énekelni – kacagott Frodó. – Bár pillanatnyilag még annál is nagyobb az ehetnékem és ihatnékom!
– Azon hamarosan segíteni fognak – mondta Pippin. – Amilyen agyafúrt vagy, most is épp vacsorára bújtál ki az ágyból.
– Mi az, hogy vacsorára! Lakomára! – kiáltotta Trufa. – Gandalf még hírét sem vette, hogy meggyógyultál, már elkezdődött a sütés-főzés. – Alig fejezte be a mondatot, sok-sok csengettyű csengése-bongása szólította a csarnokba őket.
Elrond házának nagyterme teljesen megtelt: javarészt tündékkel, bár volt sok másféle vendég is. Elrond, szokás szerint, az asztalfőre ült, karosszékébe, az emelvényen; az oldalán egyfelől Glorfindel, másfelől Gandalf.
Frodó csodálkozva nézte őket, hisz ő Elrondot, akiről annyi rege szól, még sose látta; s ahogy leültek mellé jobb felől és bal felől, Glorfindelen, sőt Gandalfon is, akiről azt hitte, jól ismeri, meglátszott, hogy tekintélyes és hatalmas úr.
Gandalf termetre kisebb volt a másik kettőnél; de hosszú hajával, lengő, ezüst szakállával az ősi regék bölcs királyaihoz hasonlított. Időszántotta arcán a busa ősz szemöldök alatt a két fekete szem, mint a szén, mely lehet, hogy egyszer csak lángra lobban.
Glorfindel szálas és sudár; haja fénylő arany; arca szépséges, fiatal, rettenthetetlen és vidám; csillogó szeme éles, hangja, mint a muzsika; homlokán bölcsesség, keze csupa erő.
Elmond arca kortalan, se nem fiatal, se nem öreg, bár emlékezetébe már sok mindent beleírt az idő, örömöt és bánatot egyaránt. Haja sötét, mint az esteli árnyék, rajta ezüstpánt, szeme szürke, mint a derűs este, s fénye, mint csillagok ragyogása. Tiszteletet parancsoló, mint egy soksok tél koronázta király, de tagbaszakadt, akár a sokat próbált harcos, ereje teljében. Völgyzugoly Ura, hatalmas, tündék és emberek közt egyaránt.
Az asztal derekánál, a falikárpit előtt, baldachinos trónszéken tündérszép hölgy ült, megjelenése nő létére Elrondhoz annyira hasonló, hogy Frodó gyanította, közeli rokonok. Bármilyen fiatal, mégsem az. Fekete hajának egyetlen fürtjét sem ütötte még meg a dér; fehér karja, tiszta arca makulátlan, csillagfényű szeme szürke, mint a felhőtlen éj; tekintete mégis királynői, pillantása töprengő tudásról árulkodik, mint aki az évek során sokat tapasztalt. Ezüstcsipke fejéke csillogó fehér drágakövekkel teliszórva; de lágy szürke köntöse dísztelen, csak a derekát övezi ezüstlevelekből kovácsolt öv.
Frodó tehát ilyennek látta őt, akit halandó szeme még alig látott; Arwent, Elrond lányát, akiben, mint mondják, Lúthien hasonmása jött a világra újra; Undómielként emlegették, mert ő volt népe Esthajnalcsillaga.
Sokáig élt anyja családjának földjén, a hegyen túli Lórienben, s csak nemrégiben tért vissza atyja völgyzugolyi otthonába. De bátyjai, Elladan és Elrohir, a világot járták vándorúton; olykor messze-messze ellovagoltak az északi kószákkal, soha el nem feledvén anyjuk kínszenvedését az orkok odúiban.
Eleven lényt, ilyen gyönyörűt, Frodó még sohasem látott, sőt hinni se hitte, hogy van; meglepődött, s el is szégyellte magát, mikor megtudta, hogy Elrond asztalánál ül, ilyen előkelő s gyönyörű népek között. Bár kényelmes széke volt, s párnákat is raktak rá, hogy magasabban üljön, nagyon picinek érezte magát, s nagyon nem idevalónak; de e rossz érzése hamar elpárolgott. A lakoma vidáman folyt, s előtte, amit csak szeme-szája kívánt. Időbe is telt tehát, amíg megint körülnézett, vagy akárcsak a szomszédjához fordult.
Barátait kereste legelébb. Samu azt kérte, hogy urát ő szolgálhassa ki, de azt mondták, most díszvendég ő is. Frodó látta, ott ül Pippinnel és Trufával az emelvényen álló másik asztal felső végén. De Vándort nem találta sehol.
Frodó jobbján egy előkelő megjelenésű, díszruhás törp ült. Hosszú, kétágú szakálla ősz, majdnem olyan fehér, mint hófehér ruhája. Derekán ezüstöv, nyakában gyémántos ezüstlánc. Frodó még enni is elfelejtett, ahogy megnézte.
– Légy üdvöz és érezd jól magad! – fordult feléje a törp. Majd fölállt székéről, s meghajolt. – Szolgálatodra, Glóin a nevem – mondta, s megint csak mélyen meghajolt.
– Tekegyelmed s családod szolgálatára, Zsákos Frodó vagyok – mondta ő illendően, s állt fel meglepetten, párnáit leverve. – Vajon jól sejtem-e, hogy te az a Glóin vagy, a nagy Tölgypajzsos Thorin tizenkét társának egyike?
– Jól sejted – mondta a törp, s udvariasan segített Frodónak fölszedni a párnáit, majd fölülni újra a székére. – Én nem is kérdezem, mert úgyis tudom, hogy te meg nagyhírű Bilbó barátunk atyjafia és örököse vagy. Engedd meg, hogy gyógyulásodhoz szívemből gratuláljak.
– Nagyon köszönöm.
– Igencsak különös kalandjaid voltak, úgy hallom mondta Glóin. – S nem győzöm törni a fejem, hogy mi vehetett rá négy hobbitot ekkora útra. Ilyesmi azóta nem esett, hogy Bilbó csatlakozott hozzánk. Vagy ne faggassalak, mert Elrond és Gandalf úgy látszik nem akarja, hogy szó essék erről?
– Talán inkább ne, vagy legalábbis még ne – mondta Frodó udvariasan. Sejtette, hogy a Gyűrű dolga még itt, Elrond házában sem szófia beszéd tárgya; s különben is szeretett volna egy időre megfeledkezni viszontagságairól. – Engem viszont ugyanúgy érdekelne – tette hozzá –, mi szél hozhatott el ilyen fontos törpöt a Magányos Hegytől ekkora távolságra?
Glóin ránézett. – Ha nem hallottad, talán erről se beszéljünk egyelőre. Elrond úr, azt hiszem, hívatni fog valamennyiünket nemsokára, s akkor mindannyian sok mindent megtudunk. De hát annyi minden más van, amiről beszélgetni lehet.
A lakoma hátralévő idejét végigbeszélgették, de Frodó inkább csak hallgatott, mint szólt; hiszen a Megye ügyei, a Gyűrűtől eltekintve, itt távoli és jelentéktelen apróságnak tűntek, Glóinnak viszont volt mit elmondania arról, hogy mi minden történt Vadonföld északi tájain. Frodó megtudta, hogy Beorn fia, az öreg Grimbeorn, most sok kemény ember ura, s nagy országába a Hegyék és a Bakacsin-erdő között sem ork, sem farkas nem merészkedik be.
– Hát – mondta Glóin –, ha a beorningok nem lennének, már rég nem lehetne átjutni Suhatagból Völgyzugolyba. Vitéz férfiak ezek, s nyitva tartják a Magas Hágót és a Szirtfői Gázlót. De vámot sokat számítanak – mondta fejcsóválva –, s mint egykor Beorn, ők sem igen szívelik a törpöket. De legalább meg lehet bízni bennük, s manapság ez is nagy szó. Az emberek hozzánk sehol sem olyan barátságosak, mint a szirtfőiek. Jó népek a bardfiak is. Rajtuk az Íjjas Bard unokája, Brand uralkodik, kinek atyja, Bard fia Brain volt. Erőskezű király, birodalma most messze délre és keletre nyúlik Esgarothtól.
– S a te néped? – kérdezte Frodó.
– Van mit mondanom róla, jót is, rosszat is – felelt Glóin. – De többnyire mégis csak jót: eddig szerencsénk volt, bár minket sem került el napjaink homálya. Ha igazán hallani akarsz rólunk, boldogan elmondok ezt-azt. De ha unod, fojtsd belém a szót. Ha a műveikről szólnak, a törpök nyelve megered, mondja a közmondás.
S ezzel Glóin belekezdett végenincs beszámolójába a törp-királyság viselt dolgairól. Élvezte, hogy ilyen türelmes hallgatóra akadt; mert Frodó semmi jelét nem adta az unalomnak, s meg sem kísérelte, hogy másra fordítsa a szót, pedig nemsokára már teljesen elvesztette a fonalat az idegen és sose hallott hely- és népnevek között. De azt érdeklődéssel hallgatta, hogy a Hegy alatt még mindig Dáin a király, s bár ugyancsak koros (most töltötte be a kétszázötvenedik évét), most is tiszteletet ébreszt és mesébe illően gazdag. Tíz társa közül, aki túlélte az Öt Sereg Csatáját, hét még mindig vele van: Dwalin, Glóin, Dori, Nori, Bifur, Bofur és Bombur. Bombur annyira elhízott, hogy a heverőtől az asztalig nem képes egymaga elmenni, hat ifjú törpnek kell odavinni.
– S mi lett Balinnal, Orival és Óinnal? – kérdezte Frodó.
Árnyék futott át Glóin arcán. – Nem tudjuk – mondta. – Javarészt Balin miatt történt, hogy idejöttem, s Völgyzugoly lakóinak tanácsát kértem. De ma éjjel beszéljünk vidámabb dolgokról!
Glóin ezután népének műveiről beszélt, a Suhatagban és a Hegy lábánál folyó nagy munkákról. – Jól megvagyunk – mondta. – De a fémmunkák terén nem tudjuk fölvenni atyáinkkal a versenyt, mert ők a titkaik nagy részét magukkal vitték a sírba. Jó páncélokat és éles kardokat kovácsolunk, de ami vértet, pengét mi készítünk, nem veszi fel a versenyt azzal, ami a sárkány eljövetele előtt készült. Csak bányaművelésben és építésben múljuk fölül a régieket. Látnod kellene, Frodó, Suhatag víziútjait, hegyeit, halastavait! És látnod tulitarka kővel kirakott útjait! És föld alatti csarnokait és barlang-utcáit, a dúsan faragott boltozatokkal; és a hegyoldal teraszait, tornyait! Akkor majd megértenéd, hogy nem vagyunk tétlenek!
– Amint lehet, elmegyek és megnézem – mondta Frodó. – Hogy meg lenne lepve Bilbó, ha látná, hogy a Szmógdúlta vidék mennyire megváltozott!
Glóin ránézett Frodóra, és elmosolyodott. – Te igencsak kedveled Bilbót, nem? – kérdezte.
– De – mondta Frodó. – A világ minden tornyánál és palotájánál jobban szeretném őt ismét látni.
A lakoma, nagy sokára, véget ért. Elrond és Arwen fölállt, végigment a termen, s a társaság, ahogy illett, utánuk. Az ajtókat szélesre tárták, kimentek egy széles folyosón át, újabb ajtókon, majd be egy másik terembe. Itt nem álltak asztalok, csak a tűz lángolt a hatalmas kandallóban két faragott kőpillér között.
Frodó azon vette észre magát, hogy Gandalf társaságában baktat. – Ez a Tűz Csarnoka – mondta a mágus. Itt aztán sok dalt és regét fogsz hallani – ha sikerül ébren maradnod. De ha nincs éppen jeles nap, a csarnok üresen áll és néma, s az jön ide, aki csöndre vágyik és békén szeretne gondolkodni. A tűz évhosszat ég benne, de más nemigen világít.
Mikor Elrond belépett és odament a számára fölállított trónszékhez, a tünde-dalnokok hangszerein halk zene csendült. A terem lassan megtelt, s Frodó gyönyörködve nézett körül az összegyűlt sok szép arcon; aranyos tűzfény játszott rajtuk, s meg-megcsillant a hajukon. Egyszerre észrevette, hogy a kandalló túlsó oldalán, hátát a pillérnek vetve, sötét kis alak ül egy zsámolyon. Mellette, a földön, ivókupa s egy darab kenyér. Vajon beteg, s ezért nem vett részt a lakomán, töprengett Frodó, ám megbetegedhet-e egyáltalán Völgyzugoly bármelyik lakója? Feje, mintha aludnék, mellére kókadt, fekete köpenyét az arcára vonta.
Elrond továbbment, s megállt a zsámoly előtt. – Ébredj, kicsi mester! – szólította mosolyogva. Aztán Frodóhoz fordult, s magához intette. – Íme, az annyira vágyott pillanat, Frodó – mondta. – Itt a barátod, akit oly fájón hiányoltál.
A sötét alak felemelte a fejét s kitakarta az arcát. – Bilbó! – ismert rá hirtelen Frodó.
Bilbó fölpattant. – Frodó, édes fiam! – mondta. – Hát ideértél végre. Én reméltem, hogy sikerülni fog. Nohát! Hallom, Elrond úr a te tiszteletedre adta a lakomát. Remélem, jól érezted magad!
– Te miért nem voltál ott? – kiáltotta Frodó. – És miért nem láthattalak korábban is?
– Mert aludtál. De én bezzeg láttalak. Ott ültem mindennap az ágyad mellett, Samuval együtt. Ami meg a lakomát illeti, mostanában már nemigen járok el ilyesmire. És más dolgom is volt.
– Micsoda?
– Hát ültem és gondolkodtam. Mostanában sokat gondolkodom, s ezt általában itt lehet legjobban. Még hogy “ébredj!“ – mondta, s a szemével odavágott Elrond felé. Vidáman csillant a szeme, s Frodó látta, hogy nyoma sincs benne álmosságnak. – Ébredj! Nem is aludtam, Elrond uram! Ha éppen tudni akarod, idő előtt hagytátok abba a lakomát, és megzavartatok – a közepében, mert éppen egy dalt költöttem. Megakadtam egykét sornál, s azon törtem a fejem; de azt hiszem, most már sose lesz jó. Akkora danászást csaptok, hogy minden ötlet kimegy a fejemből. Az én dúnadán barátom kellene, az majd segítene nekem. Hol van?
Elrond kacagott. – Megkeressük – mondta. – Akkor ti ketten húzódjatok be valami zugba és fejezzétek be a dolgotokat, aztán, mielőtt a mulatság véget érne, meghallgatjuk, és megmondjuk, hogy tetszik. – Fullajtárokat szalajtottak, hogy előkerítsék Bilbó barátját, mert senki sem tudta, hol van, és azt sem, miért nem volt jelen a lakomán.
Frodó és Bilbó addig is letelepedett egymás mellé, sietve odajött Samu is, és elhelyezkedett a közelükben. Halkan beszélgettek, megfeledkeztek a vigasságról és muzsikáról. Bilbónak önmagáról nem sok mondanivalója volt. Mikor odahagyta Hobbitfalvát, vándorútjának nem volt célja, elindult az Úton, s letért róla, vagy erre, vagy arra, de valahogy végül mindig Völgyzugoly felé kanyarodott.
– Idáig nem volt valami kalandos az utam – mondta –, itt aztán pihentem egyet, s továbbindultam a törpökkel Suhatagba: az utolsó utamra. Öreg Balin elment. Viszszatértem ide, s itt vagyok azóta. Elvacakolok ezzel-azzal. Írtam még egykét könyvet. És persze, néha dalokat is szerzek. Elvétve éneklik is őket: csak hogy nekem örömöt szerezzenek, azt hiszem; hisz Völgyzugolynak igazán nem elég jók. S én hallgatom, és arra gondolok: itt mintha nem is telnék az idő: csak van. Ragyogó hely.
Meg mindenféle hírt is hallok: a Hegyeken túlról, meg Délről, de a Megyéből alig. Hallottam persze, a Gyűrűről is. Gandalf gyakran jár itt. Nem mintha sokat mesélne, az utóbbi években szűkszavúbb, mint valaha. A dúnadán többet elmond. Fura, hogy ez az én gyűrűm ekkora zűrzavart okozott. Kár, hogy Gandalf nem talált rá sokkal korábban. Annak idején könnyűszerrel elhozhattam volna magam is. Gondoltam is rá nemegyszer, hogy viszszamegyek érte Hobbitfalvára; de öregszem már, s nem akarnak engedni: mármint hogy Gandalf és Elrond. Mintha azt hinnék, hogy az Ellenség mindent tűvé tesz értem, és miszlikbe aprít, ha rajtakap, hogy a Vadonban téblábolok.
Gandalf azt mondta: “A Gyűrű másra szállt, Bilbó. Se neked, se másnak nem lenne hasznára, ha megint beleártanád magad.“ Fura megjegyzés, Gandalfra vall. De azt mondta, ő majd vigyáz rád, így hát ráhagytam. S most iszonyú boldog vagyok, hogy itt látlak, épen és egészségesen. – Elhallgatott, és kétkedve nézett Frodóra.
– Itt van nálad? – kérdezte suttogva. – Tudod, akár tetszik, akár nem, de kíváncsi vagyok, azok után, amiket hallottam. Egy vak lóért nem adnám, ha legalább egy pillantást vethetnék rá megint.
– Itt – felelt Frodó, s valami fura vonakodásfélét érzett. – Olyan, mint volt.
– Jó, akkor hadd lássam egy pillanatra – mondta Bilbó.
Mikor felöltözött, Frodó észrevette, hogy a Gyűrű új, vékony, de erős láncon lóg a nyakában. Most lassan előhúzta. Bilbó kinyújtotta a kezét, de Frodó hirtelen visszarántotta a Gyűrűt. Döbbenten és meglepetten észlelte, hogy már nem Bilbót látja; mintha árnyék hullott volna kettőjük közé, egyszerre egy ráncosképű mohó kis teremtéssel, egy tétován kinyújtott csontos kézzel nézett szembe. Legszívesebben megütötte volna.
A zene és az ének, úgy érezték, hirtelen megcsuklott, s mintha néma csend hullott volna rájuk. Bilbó egy kurta pillantást vetett Frodó arcára, aztán végigsimított a homlokán. – Értem – mondta. – Tedd el! És bocsáss meg; bocsáss meg, hogy most téged nyom a teher; bocsáss meg mindent. Hát a kalandok sosem érnek véget? Talán soha. Valakinek mindig folytatnia kell a történetet. Nos, nincs mit tennünk. Csak tudnám, annak legalább van-e értelme, hogy a könyvemet megpróbálom befejezni? De emiatt most ne fájjon a fejünk-halljunk valami igazi hírt. Mondj el mindent, amit a Megyéről tudsz!
Frodó eltette a Gyűrűt, s az árnyék eloszlott, még egy emlékfoszlány is alig maradt belőle. Megint körülvette őket Völgyzugoly fénye-muzsikája. Bilbó mosolygott, s vidáman nevetett. Nem volt a Megyéről az a kis hír – egygyel-eggyel Samu is hozzájárult, s hébe-hóba helyreigazította Frodót –, ami Bilbót ne érdekelte volna, attól kezdve, hogy hol dőlt ki egy fa Hobbitfalván, egészen addig, hogy mi huncutságot követett el a legkisebb gyerek. Annyira belemerültek a Négy Fertály eseményeibe, hogy észre sem vették a sötétzöld ruhás férfi érkezését. Az percekig állt és nézett le rájuk mosolyogva.
Bilbó hirtelen föltekintett. – Ó, te vagy az végre, Dúnadán! – kiáltotta.
– Vándor! – mondta Frodó. – Úgy látszik, jó néhány neved van.
– Nohát, ezt, hogy Vándor, még sosem hallottam mondta Bilbó. – Te miért hívod úgy?
– Bríben neveztek el így – nevetett Vándor –, s én ezen a néven mutatkoztam be neki.
– És miért hívnak Dúnadánnak? – kérdezte Frodó. – A dúnadánnak – helyesbített Bilbó. – Itt gyakran hívják így. Azt hittem, tudsz már annyit tündéül, hogy megértsd: dún-adan, a Nyugathon embere, azaz númenori. De hát ez itt most nem nyelvlecke! – Vándorhoz fordult. – Hol voltál, barátom? Miért nem vettél részt a lakomán? Arwen úrnő ott volt.
Vándor komolyan nézett le Bilbóra. – Tudom mondta. – De néha muszáj lemondanom a mulatságról. Elladan és Elrohir váratlanul visszatért a Vadonból, s hozott néhány hírt, amit rögtön hallanom kellett.
– Nos, drága pajtásom – mondta Bilbó –, most, hogy a híreket hallottad már, van-e a számomra néhány perced? Sürgős dologban kérem a segítséged. Elrond azt mondja, a dalomat még ma este fejezzem be, s elakadtam benne. Gyere, húzódjunk félre egy sarokba, és tegyük egyenesbe!
Vándor mosolygott. – Gyerünk! – mondta. – Hadd halljam!
Frodó most egy időre magára maradt, mert Samut elnyomta az álom. Egyedül volt, és magányosnak érezte magát, bár ott volt körülötte Völgyzugoly népe. De a közelében mindenki hallgatott, énekhangok és hangszerek zenéjére figyelt, és ügyet sem vetett semmi másra. Aztán már Frodó is hegyezte a fülét.
A dallamok és a tündenyelv közbeszőtt szavai, bár keveset értett belőlük, mindjárt elbűvölték, amint odafigyelt. Úgy érezte, a szavak testet öltenek, távoli tájak nyílnak meg előtte, s ragyogó tárgyakat lát, amilyenekről még csak nem is álmodott: a terem tűzvilága aranyköddé válik a világ végéig nyúló tajtékos tenger vize fölött. Majd e bűvölete mind álomszerűbbé vált, míg az az érzése nem támadt, hogy egy végtelen folyó arany- s ezüstvize hömpölyög fölötte, akkora folyóé, hogy áttekinteni sem tudja; ez részévé lesz a körülötte lüktető levegőnek, körülöleli, és magába fojtja. Fénylő súlya alatt alámerült a mély álom birodalmába.
Ott hosszan-hosszan vándorolt az álom-muzsikában, s az hol folyóvízzé változott, hol ismét hanggá. Majd úgy rémlett neki, Bilbó énekel, kezdetben zavarosan, majd tisztán patakzottak a szavak

Erendil, a tengerész
ott éldegélt Avernienben; nimbrethili fából ácsolt hajót, hadd szállna a vízen; lámpásai színezüstből, színezüstből a vitorlák, teste ékes hattyú forma, lobogócskák belobogták.
Maga páncélba öltözött, ős királyok vértezetébe; fénylő pajzsán bűvös jelek, sebzés-rontás soha ne érje; íja volt sárkányszaruból, ébenfa a nyílvesszeje;
a láncinge pengő ezüst, kalcedon a kardhüvelye; kardpengéje derék acél, gyémántkemény magas sisakja, 
forgója büszkélkedő sastoll; mellkasán ott fénylett smaragdja.
Észak messzi partjairól
jött holdfény s csillagfény alatt, halandó földek nappalán
járt elvarázsolt utakat.
Hol a Keskeny Jég csikorog, és árny fed fagyott hegyeket, 
hol Dúlt Nap perzsel, meg nem állt, bolygott csillagtalan vizek térségein, s így eljutott
a Semmi-Éjbe végezetül; nem vár tündöklő partokat, hol semmi fény meg nem kerül.
Kergették őt dühödt szelek,: vakon s tévedhetetlenül, nyugat felől kelet felé, hívatlan haza menekül.
Ott szárnyas Elving jött elé, tűz lobbant sötétség ölén; gyémántnál tündökletesebb volt a hölgy nyakláncán a fény. És ráadta a Szilmarilt, 
s eleven fényből koronát; így, égő szemöldökkel ő visszafordult, s az éjen át Tenger-Túlvilágról erős, szabad viharszél támadott, tarmeneli hatalomé; ritkán lát halandó hajót az út, hol ő vijjogva járt; vizet hasít az orr elöl, repül, tajtékvigyor Halál, nyugat felé kelet felől.
Örök Éjen át visszatért, hozták zúgó, sötét habok, mélyekbe fúlt partok felett, 
melyek nem értek meg napot, míg világvégi partszegély gyöngysávján hall nagy zengzetet, s roppant hullámok hajtanak aranyat, sápadt kincseket.
Látta, Valinor alkonyán, csöndben a Hegy mint magasul s kibontakozott Eldaföld
a tengereken messze túl. Vándor, nagy éjből szabadult, fehér révbe elérkezett, zöld-tiszta Tündehonba ért, hol metsz a lég, sápadt üveg, hol Ilmarin hegye alatt felszöknek egy völgy fényei, Tirion lámpás tornyait Árnyak Tava tükrözteti. Kaland híve, megtért ide, 
és hallhatott sok dallamot, regék szavát, hajdan-csodát; arany hárfákon játszhatott. Tünde fehér köntöst kapott, s előtte hét szál gyertya járt, ahogy a rejtett földre ment árván, Kalciriánon át.
Várták időtlen csarnokok, hol számtalan év fénye hull, hol Ilmarinban a Hegyen
a Koros Király örök úr;
s idézték sosem-szólt szavak Ember-nép s Tünde-nép honát, és látomásos volt a lég 
földi szem ilyet sose lát.
Tünde-üvegből új hajót kapott, s mithrilből; ragyogott orra, nem hordott evezőt, 
vitorlát s ezüst árbocot: lámpása lett a Szilmaril, lánglobogója, lenghetett, 
s hogy ékesítse mind velük, eljött ő maga, Etbereth, halhatatlan szárny és örök körű végzet így lett övé, szálljon parttalan egeken, kerü jön nap- s holdfény mögé.
Örök-Egy dús lombjaitól, hol sok ezüst forrás fakad, bolygó fény, átrepülte így
a hatalmas Hegy-Védfalat. Világ-Végtől elfordul ott; áhítván távoli honát, suhan, égő fény, árnyakon csillagszigetként úszik át, ködök felett közeledik, 
kis láng a Nap előtt, lebeg, csodát látnak hajnalodó, szürke északföldi vizek.
Elhaladt Középföld felett, 
s panaszos sírást hallhatott, nőkét és tündelányokét, zokogtak sötét Hajdanok. De rá nagy végzet nehezült; míg Hold ég, egy csillag-tekét kerüljön, part ne vonzza, hol csak halandóságra e Lét;
s hogy e bolygásnak ne legyen híre-vége gyarló határ; lámpája bárhol tündököl, 
véle Nyugatkör Lángja jár.

Az énekszó abbamaradt. Frodó kinyitotta a szemét, s látta, hogy Bilbó mosolygó, tapsoló hallgatók körében ül le a zsámolyára.
– Szeretném még egyszer hallani – mondta egy tünde. Bilbó fölállt, és meghajolt. – Ez nagyon hízelgő, Lindír – mondta. – De fárasztó lenne megismételnem.
– Számodra nem – felelték nevetve a tündék. – Te sosem fáradsz bele, hogy a verseidet ismételgesd, tudod te azt jól. De így egyszeri hallásra nem tudunk választ adni a kérdésedre.
– Mi a csuda! – kiáltotta Bilbó. – Nem tudjátok megmondani, hogy mi az, amit én írtam, és mi az, amit Dúnadán?
– Azt hiszed, mi olyan könnyen meg tudjuk állapítani, hogy miben különbözik az egyik halandó a másiktól? – mondta a tünde.
– Lindír, ez szamárság – horkant fel Bilbó. – Ha egy embert és egy hobbitot képtelenek vagytok megkülönböztetni, akkor rosszabb az ítélőképességetek, mint hittem volna. A kettő annyira más, mint egy borsszem meg egy alma.
– Lehet. Egy juhnak minden juh másmilyen – nevetett Lindír. – A juhásznak is. De mi nem tanulmányozzuk a halandókat. Nekünk más a dolgunk.
– Nem szállok vitába veled – mondta Bilbó. – Elálmosodtam ennyi énekszótól és muzsikától. Csak találgassatok, ha kedvetek tartja.
Fölállt, és odament Frodóhoz. – No, ezen is túl vagyunk – mondta halkan. – Jobban ment, mint vártam. Ritkaság, hogy másodszor is hallani akarják. Neked mi a véleményed?
– Eszem ágában sincs találgatni – mondta Frodó.
– Nem is kell – mondta Bilbó. – Igaz, ami igaz, az egész az én művem. Attól eltekintve, hogy Aragorn csak azért is beleíratott velem egy ezüstforrást. Úgy látszik, ezt fontosnak tartotta. Hogy miért, arról fogalmam sincs. Egyébként szemmel láthatólag az volta véleménye, hogy a téma magas nekem, és kijelentette, hogy ha van képem Elrond házában Erendilről énekelni, akkor ehhez neki semmi köze. Gondolom, ebben igaza van.
– Nem tudom – mondta Frodó. – Én valahogy helyénvalónak éreztem, bár hogy miért, azt nem tudnám megmondani. Mikor belekezdtél, félig aludtam, s úgy rémlett, az ének valami olyasmiből indult ki, amiről épp álmodom. Egész a végéig még azzal sem voltam tisztában, hogy te énekelsz.
– Hát nehéz is itt ébren maradni, amíg meg nem szoktad – mondta Bilbó. – Nem mintha a hobbitok valaha is tünde módon éreznének rá a muzsikára, énekszóra és mesékre. Nekik ez mintha az ételük-italuk lenne, sőt még annál is több. Ez itt még sokáig eltart. Mit szólnál hozzá, ha most meglépnénk, és beszélgetnénk egy jót?
– Megtehetjük? – kérdezte Frodó.
– Hát persze. Ez mulatság, nem munka. Jöhetsz, mehetsz, ahogy a kedved tartja. Csak zajt ne csapj.
Fölálltak, némán hátrahúzódtak a homályba, az ajtó felé. Samut otthagyták, mert aludt, mint a tej, álmában mosolyogva. Bár élvezte Bilbó társaságát, Frodó mégiscsak sajnálta, hogy otthagyják a Tűz Csarnokát. Mikor átlépték a küszöböt, épp rázendített egy magányos, tiszta hang:

Az Elbereth Gilthóniel, silivren penna míriel
o menel aglar elenath! Na-chaered palan-díriel
o galadhremmin ent~orath, Fanuilos, le linnathon
nef aear, sí nef aeron!

Frodó megtorpant, és visszanézett. Elrond ott ült a székében, a tűzfény az arcán, mint lombon a nyári nap. Mellette Arwen úrnő. Frodó meglepve látta, hogy mögötte Aragorn áll; fekete palástja hátravetve, s tünde-mellvértje csillog-ragyog. Beszélgettek, s Frodó megérezte, hogy Arwen úrnő feléje pillant. Szeme fénye még ilyen messziről is mintha átdöfte volna a szívét.
Állt, mint akit megbűvöltek, a tündeének varázsos szótagjai, amelyekben a szó és dallam egybeolvadt, csak hullottak-hullottak körülötte, mint megannyi tiszta drágakő. – Ez Elberethről szól – mondta Bilbó. – Ma éjjel még jó néhányszor eléneklik, ezt is, meg mást is, sokat a Boldog Birodalomról. Gyerünk!
Hátravezette Frodót, a maga kis szobájába. Ez a kertre nyílt, és ablaka a Brúinen völgye fölött délre nézett. Elüldögéltek egy darabig, nézték az ablakon át a meredek erdő fölött a csillagokat, s halkan beszélgettek. Már nem a messzi Megye apró híreiről, nem is a mindkettőjüket körülvevő fekete árnyakról és veszedelmekről, hanem arról a sok-sok szépről, amit a világban mindkettőjük szeme látott: a tündékről, a csillagokról, a fákról s az ágakról szelíden lepergő nyári ragyogásról.
Telt-múlt az idő, s az ajtón egyszer csak kopogtattak. – Már megbocsássatok, Frodó uram – dugta be a fejét Samu –, csak azt szerettem volna tudni, hogy nincs-e szükségetek valamire?
– És bocsáss meg te is, Csavardi Samu – felelt Bilbó. – Mert ha nem tévedek, ezzel azt akarod mondani, hogy nagyon ideje már uradnak lefeküdnie.
– Hát, uram, úgy hallom, holnap kora reggel Tanácsot ülnek, ő meg ma kelt fel az ágyból.
– Jól van, Samu – nevetett Bilbó. – Akkor csak rohanj, és mondd meg Gandalfnak, hogy már bújik is az ágyba. Jó éjt, Frodó! A mindenit, de jólesett téged viszontlátni! Mert hidd el, igazán jóízűt csak egy hobbittal lehet beszélgetni. Én meg már annyira vénülök, hogy nem tudom, megérem-e még a históriánk újabb fejezeteit. Jó éjt! Én azt hiszem, még kimegyek a kertbe, sétálok egyet, s elnézegetem Elbereth csillagait. Aludj jól!

2. fejezet

A Tanács

Frodó másnap hajnalban frissen és egészségesen ébredt. Végigsétált a teraszokon a zúgva vágtató Brúinen fölött, s figyelte, mint száll a sápadt, hűvös napkorong a távoli hegyek fölé, és süt át laposan a gyér ezüstpárán. A sárga leveleken sziporkázott a harmat, s pókhálók csillogtak nedvesen a bokrokon. Samu ott lépkedett mellette, nem szólt, csak szimatolgatta a levegőt, s olykor egy-egy csodálkozó pillantást vetett a keleten torlódó hatalmas hegyekre. Csúcsaikon hó fehérlett.
Az ösvény egyik kanyarulatában Gandalfba és Bilbóba botlottak; beszélgetésbe merülve üldögéltek egy kőbe vágott padon. – Nicsak! Jó reggelt! – mondta Bilbó. Fölkészültél a Nagytanácsra?
– Mindenre – mondta Frodó. – De szívem szerint mindenekelőtt egy jó nagyot sétálnék, s földeríteném a völgyet. Addig a nagy fenyőerdőig ott – mutatott messze északra, a Völgyzugoly oldalában.
– Később majd módod lesz rá – mondta Gandalf. De egyelőre még semmit sem tervezhetünk. Ma sok mindent kell meghallgatnunk és sok mindenről határoznunk.
Miközben beszélgettek, egyszerre felcsendült egy tiszta hangú harangocska. – Ezzel hív a Tanácsba Elrond! – kiáltotta Gandalf. – Hivatalos vagy te is meg Bilbó is.
Frodó és Bilbó sietve követte a mágust a kanyargós ösvényen a házba; mögöttük hívatlanul s pillanatnyilag elfeledten ott loholt Samu.
Gandalf arra a tornácra vezette őket, ahol Frodó előző este a barátaival találkozott. A derűs őszi reggelek ftnye már a völgyben izzott. A habzó víz nesze fölhallatszott a tajtékos folyóról. Madarak énekeltek, s a földet megülte a jóleső béke. Frodó úgy érezte, veszélyes menekülése, s a szóbeszéd, hogy odakint, világszerte egyre sűrűbb a sötétség, lidérces álom emléke csak; de az arcok, amelyek a terembe lépve üdvözölték, komorak voltak.
Ott volt Elrond, s körülötte többen is ültek néma csendben. Frodó ott látta Glorfindelt és Glóint; egy sarokban Vándor ült egymaga, s rajta az a nyűtt, öreg ruha, amit az úton viselt. Elrond magához intette Frodót, s hellyel kínálta maga mellett, bemutatta a többieknek:
– Íme, barátaim, Drogó fia Frodó, a hobbit. Nincs, aki nagyobb veszedelmek között, s fontosabb küldetésben érkezett volna, mint ő.
Majd rámutatott mindazokra, akiket Frodó még nem ismert, s megmondta a nevüket. Glóin mellett egy ifjú törp ült: Glóin fia, Gimli. Glorfindel mellett Elrond házának több más tanácsadója, közülük Erestor volt az első; vele Galdor, egy szürkerévi tünde, akit Círdan küldött, a Hajóács. Volt ott egy különös, zöldbarnába öltözött tünde is, Legolas; őt apja küldte, Thranduil, az Északi Bakacsinerdő tünde népének királya. S valamivel távolabb egy szálas termetű, tiszta és nemes arcú, fekete hajú és szürke szemű, büszke és szigorú tekintetű ember ült.
Köpenyt, csizmát viselt, mintha lovon készült volna útra kelni, s bár öltözéke pompás volt, s köpenyét prém szegélyezte, meglátszott rajta a hosszú út pora. Ezüst nyakékét egyetlen fehér kő díszítette; haja a válláig ért. Nagy, ezüstvégű szarukürt szíjjal átvetve a vállán, de most épp a térdén nyugodott. Fölkapta a fejét, s kíváncsian mérte végig Frodót és Bilbót.
– Ő – mondta Elrond, s Gandalfhoz fordult –, Délről jött ember, Boromir. Ma pirkadatkor érkezett, tanácsot kérni. Meghívtam, jöjjön közénk, mert itt kap majd választ a kérdéseire.
Nem szükséges mindarról beszámolnunk, ami a Tanács ülésén elhangzott, vagy amit megvitattak. Sok szó esett arról, hogy a külvilágban, kiváltképp Délen s a Hegyektől keletre eső széles földeken mi minden történt. Erről Frodó már sok szóbeszédet hallott, de amit Glóin mondott, új volt a számára, s ha a törp megszólalt, feszülten hallgatta. Úgy rémlett, bármi csodát műveltek két szorgos kezükkel, a Magányos Hegy törp-lakóinak szívét gond emészti.
– Sok éve már – mondta Glóin –, hogy népünkre ráborult a nyugtalanság árnyéka. Kezdetben föl se figyeltünk rá. Aztán megindult a suttogás: azt mondták, hogy itt szorosan vagyunk, s hogy egy tágasabb világban nagyobb vagyonra, pompára tehetünk szert. Többen Móriát emlegették: atyáink hatalmas művét, amelyet a mi nyelvünkön Khazad-dúmként emlegetnek; s kifejtették, hogy elegen vagyunk s elég erősek, hogy visszatérjünk.
Glóin felsóhajtott. – Mória! Mória! Az Északi Világ csodája! Túl mélyre ástunk, s fölébredt a névtelen rettegés. Hatalmas kastélyai réges-rég üresen állnak, azóta, hogy Durin gyermekei elmenekültek. De megint vágyakozva, mégis rettegéssel emlegetjük; hisz Khazad-dúm kapuján egyetlen törp se merte betenni a lábát királyok egész sora óta, csak az egy Thór, de az is elveszett. De Balin végre meghallgatta a suttogásokat, s elhatározta, hogy megy; s bár Dáin nehéz szívvel engedte el, magával vitte Orit és Óint, s a népünkből még sokat, s nekiindult Délnek.
Ennek már majdnem harminc éve. Egy darabig jöttek a hírek, s ezek jónak ígérkeztek: azt üzente, megérkezett Móriába, s ott nagy munkába kezdett. Aztán elhallgatott, s azóta egyetlen szónyi hír sem érkezett Móriából.
– Egy éve talán, hírnök jött Dáinhoz, de nem Móriából, Mordorból érkezett: egy lovas, éjnek idején, s Dáint kihívta a tulajdon kapujába. Szauron úr, a Nagy, mondta, barátságunkra áhítozik. Cserébe gyűrűket ád, mint a régieknek. És a hobbitok-ról faggatózott, hogy miféle fajta az, és merre lakik. “Mert Szauronnak tudomása van róla – mondta –, hogy ti valamikor ismertetek egy Gyűrűt.“
Ez nagy aggodalmat keltett bennünk, s nem adtunk neki választ. Ekkor más húrokat kezdett pengetni, s ha képes lett volna rá, még kedveskedett volna is. “A barátságotok csekély jeleként Szauron mindössze annyit kér mondta –, hogy kutassátok fel ezt a tolvajt – igen, tolvajt mondott –, s akár tetszik neki, akár nem, vegyétek el tőle a kicsi gyűrűt, a legkisebbet valamennyi között, amit úgy lopott el. Ez, Szauron úgy véli, igazán semmiség, de részetekről komoly jószándékra vall. Kerítsétek elő, s visszakerül hozzátok az a három gyűrű, ami a törp-uraké volt valamikor régen, s örök időkre a tietek lesz Mória birodalma. Ha csak hírt adtok is róla, hogy hol a tolvaj, hogy él-e még, nagy lesz a jutalmatok, és kivívjátok vele Mordor urának tartós barátságát. Vagy mondjatok nemet, és semmi jóra nem számíthattok. Nemet mondtok?“
Ezt úgy sziszegte, mint a kígyó, s mindannyiunkon, akik ott álltunk, végigfutott a hideg, de Dáin azt mondta: “Sem igent nem mondok, sem nemet. Előbb gondolkodnom kell az üzeneten, hogy mi is rejlik a tisztes felszín alatt.“
“Hát gondolkozz, de ne nagyon soká“ – mondta a hírnök.
“Az enyém az idő, amit erre pazarlok“ – felelte Dáin. “Most még“ – mondta ő, s ellovagolt az éjszakába. S akkornap éjjel óta nehéz a mi törzsfőink szíve. Mert nem kellett, hogy megemelje a hírnök a hangját, anélkül is tudtuk, hogy szavai fenyegetést és hazugságot rejtenek; mert azt is tudtuk, hogy a hatalom, amely Mordorba viszszaköltözött, mit sem változott, s minket ugyanúgy elárul, mint régen. Kétszer tért vissza a hírnök, kétszer távozott válasz nélkül. Harmadszor utoljára jön, mondta, s ennek rövidesen itt az ideje, mielőtt ez az év véget ér.
Így aztán Dáin végül elküldött, hogy Bilbót értesítsem, az Ellenség halálra keresi, s hogy ha lehet, megtudjam tőle, miért vágyik ennyire a Gyűrűre, a gyűrűk legkisebbikére? És Elrond tanácsára is áhítozunk. Mert a homály sűrűsödik, s mind közelebb kúszik. Megtudtuk, hogy hírnök kereste Brand királyt is Suhatagban, s hogy ő is retteg.
Attól tartunk, enged. Mert országa keleti határán érik már a háború. Ha nem adunk választ, az Ellenség megindítja az embereket, akiken uralkodik, Brand király és Dáin ellen egyaránt.
– Okosan tetted, hogy idejöttél – mondta Elrond. Itt ma hallani fogod mindazt, ami ahhoz kell, hogy az Ellenség céljait megértsétek. Nem tehettek mást, mint hogy ellenálltok, akár van remény, akár nincs. De nem vagytok egyedül. Most majd megtudod, hogy a ti gondotok csak része a gondnak, ami a világ egészét nyomja. A Gyűrű! Mit kezdjünk a Gyűrűvel, a gyűrűk legkisebbikével, ezzel a Szauron szerint semmiséggel? Ez a kérdés, amiről ma döntenünk kell.
Ez volt a cél, ami ideszólított titeket. Szólított, mondom, mert nem én hívattalak, távoli országok fiai. Jöttetek magatoktól, s itt összetalálkoztatok, pontosan egy időben, szinte úgy látszik, véletlenül. Pedig ez nem véletlen. Higgyétek el, a sors rendelése, hogy mi, akik itt ülünk, éppen mi legyünk, akik megkeresik a módját, hogy lehetne e veszedelmet a világ fölül elhárítani.
Most tehát mondjuk el nyíltan, ami mind a mai napig rejtve volt szinte mindenki elől, s alig néhányan tudtak róla. Kezdjük azzal, hogy elmondjuk a Gyűrű történetét kezdettől mostanáig, csak hogy megértsük, mi az a veszély, ami fenyeget. Én kezdem, de befejezni mások fogják.
Mindannyian figyelmesen hallgattak, amíg Elrond csengő hangján Szauronról, a Hatalom Gyűrűiről beszélt, s arról, hogy miként kovácsolták őket réges-rég, a világ Másodkorában. A történet egy részét ismerték néhányan; de az egészet senki, s így, amikor az eregioni tünde-kovácsokról, s Móriával való barátságukról szólt, mohó tudásvágyukról, amivel Szauron tőrbe csalta őket, sok szem fordult felé félős csodálkozással. Mert abban az időben Szauron még nem volt gonosz, még támogatta őket, s ők tanultak is, rengeteget, mindaddig, míg Szauron ki nem tudta minden titkukat, s el nem árulta őket, s a Tűzhegységben ki nem kovácsolta az Egy Gyűrűt, hogy uralkodjék rajtuk. De Celebrimor kiismerte őket, s a Három Gyűrűt, amit ő készített, elrejtette; s ekkor tört ki a háború, az országot földúlták, és Mória kapuja bezárult.
Majd Elrond története nyomon követte a Gyűrűt évről évre; de miután másutt beszámolunk róla, és mivel maga Elrond is leírta a hagyományok könyveiben, itt most nem elevenítjük fel. Mert hosszú-hosszú történet ez, teli nagy és gonosz tettekkel, s bármily rövidre fogta is Elrond, a nap már jócskán fönn járt az égen, s elmúlt dél, mire a végére ért.
Beszélt Númenorról, dicsőségéről és bukásáról, s arról, hogy miként tértek vissza a vihar szárnyán a végtelen Tengerről, az ember-királyok Középföldjére. Majd Szálas Elendilről és hatalmas fiairól, Isildurról és Anárionról, akikből nagy király lett; és az Északi Birodalomról, amit ők alapítottak Arnorban, valamint a Déli Birodalomról Gondorban, az Anduin torkolatánál. De Mordori Szauron megtámadta őket, s ők megkötötték a tündék és emberek Utolsó Szövetségét, s végül szólt Gil-galad és Elendil seregeinek arnori mustrájáról.
Ekkor Elrond egy pillanatra elhallgatott, és felsóhajtott. – Még jól emlékszem a lobogóik pompájára – mondta. – Az Óidők dicsőségét s a beleriandi seregeket juttatták eszembe, mert annyi herceg s annyi nagy kapitány sereglett össze alattuk. De annyi mégsem, s nem is olyan nagyok, mint amikor Thangorodrim megtört, s a tündék már azt hitték, egyszer s mindenkorra vége a gonosznak, bár végül nem így történt.
– Emlékszel? – mondta ki meglepetésében fennhangon a gondolatait Frodó. – Hiszen én azt hittem – hebegte, amikor Elrond ránézett –, én azt hittem, hogy Gil-galad eleste nagyon rég volt.
– Nagyon rég – felelte Elrond komolyan. – De az én emlékezetem az Óidőkbe nyúlik vissza. Erendir, az apám, Gondolinban született, még mielőtt az elbukott volna; anyám meg Elwing volt, a doriathi Lúthien fiának, Dicornak a lánya. Én láttam a Nyugat mindhárom korszakát, sok-sok vereséget és haszontalan diadalt.
Gil-galad címerhordozója voltam, s az ő seregében meneteltem. Ott voltam Dagorlad csatájában Mordor Fekete Kapuja előtt, ahol mi maradtunk felül: mert Gilgalad lándzsájának és Elendil kardjának, Aiglosnak és Narsilnak senki sem tudott ellenállni. S láttam azt az utolsó csatát is az Orodruin lejtőin, ahol Gil-galad meghalt, Elendil elesett, s Narsil eltört; de Szauron is elvesztette a trónját, s Isildur levágta a kezéről a Gyűrűt, apja törött kardjának csonkjával, s elvitte tőle.
Boromir, az idegen, itt közbeszólt: – Szóval ez történt a Gyűrűvel! – kiáltotta. – Ha ez elhangzott is valaha Délen, már rég elfelejtették. Hallottunk az ő Megnevezhetetlen Nagy Gyűrűjéről, de azt hittük, ott veszett az is, első birodalma romjai alatt. Tehát Isildur vitte magával! Ez aztán fontos hír!
– Sajnos, igen – mondta Elrond. – Isildur magához vette, pedig nem lett volna szabad. Azon nyomban bele kellett volna hajítania az Orodruin katlanának tüzébe, ahol készült. De kevesen vették észre, hogy Isildur mit tesz. Egyedül ő állt ott apja oldalán abban az utolsó halálos viadalban; Gil-galad mellett meg csak Círdan meg én. De Isildur nem hallgatott a mi szavunkra.
“Ez lesz a vérdíj apám és bátyám életéért“ – mondta; így hát akár tetszett nekünk, akár nem, magával vitte, s kincsként őrizte. De a Gyűrű hamarosan cserbenhagyta és a halálba vitte. Itt Északon úgy is hívták, hogy Isildur Átka. S talán még jobb is, hogy Isildur meghalt, hisz járhatott volna rosszabbul is.
De erről csak Északon tudtak, s ott is kevesen. Nem csoda, hogy ti nem hallottatok róla, Boromir. Nősziromfölde romlásából, ahol Isildur elveszett, mindössze hárman tértek haza a hegyeken át, hosszú vándorlás után. Ezek egyike Othar volt, Isildur fegyverhordozója, aki Elendil törött kardját hordta; töredékeit elhozta Valandirnak, Isildur örökösének, aki akkor gyermek lévén itt maradt Völgyzugolyban. De Narsil eltört, fénye megfakult, és többé már soha nem lehetett összeforrasztani.
Azt mondtam, az Utolsó Szövetség győzelme haszontalan volt? Nem teljesen, bár célját nem érte el. Szauron meggyöngült, de nem pusztult el. Gyűrűje elveszett, de nem szűnt meg létezni. A Fekete Torony beomlott, de alapjai megmaradtak; hiszen azokat a Gyűrű hatalma teremtette, s amíg a Gyűrű létezik, azok is bírják. Sok tünde, sok ember és sok barátjuk veszett oda a háborúban. Anáriont levágták, Isildurt levágták; s nem volt már sem Gilgalad, sem Elendil. A tündék és emberek között soha ily szövetség nem lesz többé; merthogy az ember sokasodik, az ősszülöttek száma fogy, s e két rokon elidegenedett. S akkornap óta Númenor népe hanyatlik, évei megszámláltattak.
Északon, a nősziromföldi mészárlás és a háború után a nyugathoni emberek száma megfogyatkozott, s városuk, Annúminas, az Esthajnal-tó partján, romba dőlt; Valandir származékai elköltöztek az Északi Buckákra, s fölépítették Fornostot, de ma már az is pusztaság. Az emberek Holtember Gátjának hívják, s még a földjét tapodni is félnek. Mert Arnor népe megfogyatkozott, és ellenségeik elnyelték őket, országuk megszűnt, nem maradt belőle más, csak néhány zöld halom a füves dombok között.
Délen Gondor birodalma még sokáig bírta; pompája egy darabig még növekedett is, némileg Númenor hatalmára emlékeztetve, aztán lehanyatlott. Sudár tornyokat építettek a númenoriak és erős várakat, s kikötőikben számtalan hajó horgonyzott, az ember-királyok szárnyas koronáját soknyelvű nép félte. Fővárosuk Osgiliath volt, a Csillagok Fellegvára, azon át folyt a Folyó. S ettől keletre fölépítették Minas Ithilt, a Kelő Hold Tornyát, az Árnyhegység vállán; s ettől nyugatra Minas Anort, a Lenyugvó Nap Tornyát, a Fehérhegy lábánál. A király udvarában fehér fa nőtt, annak a fának a magvából, amelyet Isildur hozott át a vizeken, az meg oly magból, mely Eresseából került oda, annak a magva meg a legmesszibb Nyugatról, a Kezdetek Előtti Napon, amikor a világ még ifjú volt.
De Középfölde futó esztendeinek folyamán Anárion fia Menedilnek magva szakadt, a Fa kiszáradt, s a númenoriak vére alantasabb emberek vérével keveredett. Majd az őr elaludt Mordor falán, és sötét jószágok kúsztak viszsza Gorgorothba. S egyszer csak felbukkantak s elfoglalták Minas Ithilt, és megtelepedtek benne, és a rettegés helyévé tették; és Minas Morgulnak, a Boszorkányság Tornyának nevezték el. S ekkor Minas Anort átkeresztelték Minas Tirithre, azaz az Őrködés Tornyára, s e két torony ettől kezdve szakadatlan háborúban állt, a kettő között fekvő Osgiliath elnéptelenedett, s árnyak kóboroltak a romjai közt.
S így volt ez sok-sok emberöltő hosszat. De Minas Tirith urai folytatták a harcot, szembeszegültek ellenségeikkel, s kézben tartották a Folyó völgyét Argonath-tól a Tengerig. S ezzel a rege, amit mondok, a végéhez közeledik. Mert Isildur idejében az Uralkodó Gyűrű eltűnt, és senki sem tudta, hova lett, s a Három Gyűrű így kiszabadult az uralma alól. De napjainkban megint veszély fenyegeti őket, mert bánatunkra az Egy megkerült. De erről már szóljanak mások, mert ebben az én szerepem már nagyon kicsi volt.
Elhallgatott, de nyomban elébük állt szálasan, büszkén Boromir. – Elrond uram – mondta –, engedtessék meg, hogy mindenekelőtt Gondorról szóljak egyet-mást még; hisz én épp Gondor földjéről jöttem. És nem árt senkinek, ha tudja, hogy ott mi minden történt. Mert azt hiszem, kevesen ismerik a tetteinket, s így azt sem tudják, miféle veszedelem fenyegeti őket, ha erőnk végére érünk.
Ne higgyétek, hogy Gondor földjéről kiveszett Númenor vére, s hogy büszkesége, méltósága teljesen feledésbe merült. A mi vitézségünk tartja féken az ádáz mordoriakat, s szorítja sarokba Morgul rémuralmát; Gondor őrzi a békét és szabadságot a mögötte elterülő földeken. Ám ha elesnek a folyóvölgyek, mi lesz?
S lehet, hogy ez a nap nem is olyan távoli. A Névtelen Ellenség feltámadt újra. Ismét füst száll föl az Orodruinról, amit mi a Végzet Hegyének hívunk. A Fekete Föld hatalma nő, s keményen szorongat. Mikor az Ellenség visszatért, a mi népünket elkergette Ithiliából, szép birodalmunkból, a Folyótól keletre, bár fegyvereink erejével sikerült belőle egy talpalatnyit megőriznünk. De épp ez év júniusában haddal támadt ránk Mordor, s kivert onnét. Túlerővel, mert Mordor összeszövetkezett a keletlakókkal, és a kegyetlen Harad-teliekkel; ám mégsem számbeli fölényük kerekedett felül. Hanem egy ismeretlen erő, amit eddig még sohasem tapasztaltunk.
Van, aki azt mondja, látható, afféle roppant fekete lovas, a holdra vetülő fekete árnyék. Ahol csak megjelent, ellenségeink megveszekedtek, de közülünk a legvakmerőbb szíve is megtelt félelemmel, így hát ló és ember megfordult, és hanyatt-homlok menekült. Keleti seregünknek csak a maradéka tért vissza, miután az utolsó hidat, ami ott állt még Osgiliath romjai közt, elpusztította.
Én abban a csapatban harcoltam, mely mindaddig tartotta a hidat, míg össze nem omlott a hátunk megett. Csak négyen maradtunk meg, s úsztuk át a folyót: testvérem, jómagam, s két másik vitéz. A harc tovább folyt; az Anduin nyugati partját védtük; s akik a hátunk megett találtak menedéket, áldották még a nevünket is; áldották, de segítséget nemigen adtak. Csak Rohanban száll nyeregbe néhány ember, ha hívjuk.
E nehéz órában szólított ide küldetésem számolatlan veszélyes mérföldekről; száztíz napig utaztam egymagamban. Nem szövetségeseket keresek. Elrond ereje a bölcsessége, s nem a fegyverei sokasága. Tanácsért jöttem, s hogy a homályos szavak gubancát kibogozzuk. Mert a váratlan támadás előestéjén testvéremnek lidércnyomásos álma volt; utóbb ez többször is visszatért, s magam is álmodtam egyszer.
Álmomban az égbolt elsötétült, s mind hangosabban zengett az ég, majd halvány fénycsík derengett, s én hangot hallottam, távolit, de tisztát, mely így kiáltott:

Keresd a Kettétört Kardot, Imladrisban leled;
Jó tanáccsal lebírod
A Morgul-bűvöletet, Jelet kell fölmutatnod, Hogy a Végzet közel, 
Mert Isildur Átkát szítod, 
S a Félszerzet nem tűnik el.

E szavakból mi nem sokat értettünk, beszéltünk hát apánkkal, Denethorral, Minas Tirith urával, aki jól ismeri Gondor hagyományait. De ő is mindössze annyit tudott, hogy Imladris egy távoli északi völgy tünde-neve, ahol egykor Elrond s a féltündék, a tudás őrizői éltek. Testvérem tehát, látván, mily kétségbeejtően szorult a helyzetönk, elszánta magát, hogy elindul az álom nyomán, s fölkutatja Imladrist; ám hogy az út csupa vész és kétely, helyette én keltem útra. Atyám vonakodva engedett el, és soká vándoroltam elfeledett utakon, keresvén Elrond házát, amelyről sokan hallottak, de kevesen tudják, merre van.
– És itt, Elrond házában, majd sok minden megvilágosodik előtted, Boromir – mondta Aragorn, s fölállt. Odadobta a kardját az asztalra, Elrond elé. A kard pengéje két darabban. – Íme, a Kettétört Kard! – mondta.
– Kivagy te, és mi közöd Minas Tirithhez? – kérdezte Boromir, s csodálkozva nézte Vándor szikár arcát és viharvert köpönyegét.
– Ő Arathorn fia Aragorn – mondta Elrond. – Isildurnak, a Minas Ithil-i Elendil fiának atyák hosszú során át egyenes ági származéka. Ő az északi dúnadánok feje, s ebből a népből már nem sokan maradtak.
– Akkor ez téged illet, nem engem! – kiáltott fel döbbenten Frodó, s fölpattant, mintha csak azt várta volna, hogy Aragorn a Gyűrűt nyomban visszaköveteli.
– Egyikünket sem illet – mondta Aragorn –, de a sors rendelése, hogy te viseld egy darabig még.
– Vedd elő a Gyűrűt, Frodó! – mondta Gandalf ünnepélyesen. – Eljött az ideje. Emeld magasra, s Boromir megérti, amit a rejtvényből eddig nem értett.
Mind elnémultak, s szemüket Frodóra emelték. Ő beleremegett hirtelen támadt szégyenébe, félelmébe; nagyon nem akaródzott a Gyűrűt felmutatnia, irtózott még hozzáérni is. Bár ne lenne itt, azt kívánta. A Gyűrű, ahogy elébük tartotta, megcsillant, felvillant reszkető kezében. – Íme, Isildur Átka! – mondta Elrond.
Boromir csillogó szemmel bámulta az aranygyűrűt. A Félszerzet! – motyogta. – Akkor hát beteljesült végre Minas Tirith végzete? De miért kell egy kettétört kardot keresnünk?
– A szavak nem Minas Tirith végzetére vonatkoznak – mondta Aragorn. – De eljött a végzet s a nagy tettek ideje. Mert az eltört kard Elendil kardja, őalatta tört el, mikor elesett. Kincsként őrizték örökösei, mikor minden családi ékszerük elveszett, mert régótá él köztünk a mondás, hogy újjá kell kovácsolni, ha a Gyűrű, Isildur Átka előkerül. Most, hogy itt látod a kardot, amit kerestél, mit kérsz? Kívánod-e, hogy Elendil háza Gondor földjére visszatérjen?
– Nem azért küldtek, hogy kegyet kérjek, hanem hogy egy rejtvényre megfejtést találjak – felelte büszkén Boromir. – De igencsak szorongatott helyzetben vagyunk, s Elendil kardja nem remélt segítséget jelentene nekünk már ha ilyesmi egyáltalán visszatérhet a múlt homályából. – Újra ránézett Aragornra, s a szemében kétség bujkált.
Frodó érezte, hogy Bilbó türelmetlenül mocorog az oldalán. Nyilván ő mérgelődött a barátja helyett. Majd egyszerre fölállt, s rákezdte

van, mi arany, bár nem fénylik, 
van, ki vándor, s hazaér;
régi erő nem enyészik, 
fagyot kibír mély gyökér. 
Lángját a tűz visszakapja, 
árnyékból a fény kiszáll; 
össszeforr a törött szablya, 
s koronás lesz a király.

Lehet, hogy nem valami jó vers, de benne van a lényeg – ha Elrond szava neked nem elég. Ha megért neked száztíz napi utazást, hogy halljad, akkor okosan tennéd, ha hallgatnál is rá. – Fújt egyet, s leült.
– Én ezt már akkor eldöntöttem magamban a dúnadán javára – súgta oda Frodónak –, mikor először beszélt nekem önmagáról. Szinte kívánom, hogy a kalandjaim ne érjenek véget, s vele tarthassak, ha a napja eljő.
Aragorn rámosolygott, majd megint Boromirhez fordult. – A magam részéről megbocsátom a kételkedésedet – mondta. – Nemigen hasonlítok Elendil és Isildur alakjához, amint kőbe faragott fenséggel állnak Denethor csarnokában. Én csak utóda vagyok Isildurnak, s nem maga Isildur. Nehéz életem volt, s hosszú; s a mérföldek, amelyek Gondom e helytől elválasztják, csak csekélyke hányada annak, ahányat vándorútjaim számlálnak. Soksok hegyen és sok-sok folyón keltem át, sok lapályt tapodott a lábam, még Rhűn és Harad távoli földjén is, ahol idegenek a csillagok.
De az otthonom, ha van ilyen, Észak. Mert itt éltek töretlen sorban sok-sok nemzedéken át Valandir származékai. Napjainknak bealkonyult, kevesen maradtunk; még a Kard is új őrzőre szállt át. De ennek, én mondom, Boromir, hamarosan vége. Mi, a vadon kószái, vadászok és magányos emberek vagyunk – de űzőbe vesszük az Ellenség szolgáit is; hisz azok nemcsak Mordorban, hanem másutt is megtalálhatók.
Ha Gondor Boromir, vitéz bástya, a mi szerepünk más. Sok gonosz jószág létezik, aminek erős falaitok és fényes kardjaitok nem képesek ellenállni. Más országokról, a határaitokon kívül, ti nem sokat tudtok. Béke és szabadság, azt mondod? Ha mi nem vagyunk, Észak aligha tudja, mi az. Már ezt is, azt is elpusztította volna a félelem. De ha fekete rémek szállnak alá a lakatlan dombok közül, vagy kúsznak ki nap nem járta erdők sűrűjéből, előlünk menekülnek. Ki merné az utat járni, s a békés földek, az együgyű emberek otthonának biztonsága hová lenne éjnek évadján, ha a dúnadánok aludnának, vagy mindet elnyelte volna már a sír?
S köszönetet még kevesebbet kapunk, mint ti. Az utazók ferde szemmel néznek, a parasztok csúfneveket akasztanak ránk. Egy hájgombócnak, aki egynapi járóföldre lakik az Ellenségtől, mely megdermesztené a szívét és falucskáját romba döntené, ha mi nem őrködnénk szakadatlanul, én “Vándor“ vagyok. De másként mégsem tehetünk. Ha az együgyű népek nem tudják, mi a gond és a félelem, az úgy van rendjén, s nekünk őriznünk kell a titkot, hogy ne is tudják meg soha. Az én fajtámnak ez a dolga, mióta világ a világ, és fű nő a Földön.
De a világ most megint változik. Új óra közelít. Előkerült Isildur Átka. Csata vár ránk. A Kardot újra kell kovácsolni. Elmegyek Minas Tirithbe.
– Azt mondod, megkerült Isildur Átka – mondta Boromir. – Egy fénylő gyűrűt láttam a Félszerzet kezében; de azt mondják, a világnak ez a korszaka meg se kezdődött még, mikor Isildur elveszett. Honnét tudja a Bölcs, hogy az a gyűrű az ő gyűrűje? És hol rejtőzött ennyi-ennyi évig, hogy most egyszerre ilyen furcsa küldönc kezében látjuk? – Mindjárt meghallod – mondta Elrond.
– Könyörgök, Uram, ne még! – mondta Bilbó. A nap már délre jár, s úgy érzem, rászorulok egykét falatra, hogy erőt öntsön belém.
– Nem rólad beszéltem – mondta mosolyogva Elrond. – De legyen. Lépj elő! S mondd el a történetedet. S ha eddig még nem öntötted versbe, mondd egyszerű szavakkal. És minél rövidebben, hogy annál hamarabb jusa harapnivalóhoz.
– Nagyon helyes – mondta Bilbó. – Ahogy parancsolod. De most a valóságot mondom, s ha netán valaki másként hallotta volna tőlem – szeme sarkából Glóinra sandított –, arra kérem, felejtse el, és bocsásson meg nekem. Akkoriban mindössze azt szerettem volna bizonyítani, hogy a kincs az enyém, hogy ily módon szabaduljak a tolvaj névtől, amit a nyakamba varrtak. Ám most talán jobban értem, ami történt, s akárhogy is, ami történt, így történt.
Némelyek számára Bilbó története teljesen új volt, s tágra nyílt szemmel hallgatták, amikor az öreg hobbit, csöppet sem kedve ellenére, bő lére eresztve beszámolt Gollammal esett kalandjáról. Egyetlen találós kérdést ki nem hagyott volna. Ha hagyják, beszámol a társairól is, meg arról, hogy a Megyéből mint, lépett meg; de Elrond fölemelte a kezét.
– Jól beszéltél, barátom – mondta –, de mostanra ennyi elég. Pillanatnyilag elegendő, ha annyit tudunk, hogy a Gyűrű Frodóra, az utódodra szállt. Most szóljon ő!
Frodó, ha nem is olyan készségesen, mint Bilbó, beszámolt a Gyűrűt érintő valamennyi viszontagságáról, azóta, hogy az átkerült az ő kezébe. Kifaggatták, s útjának minden lépését meghányták-vetették Hobbitfalvától egészen a Brúinen Gázlójáig, és mindent megvitattak, amire csak visszaemlékezett a Fekete Lovasokkal kapcsolatban. Végül visszaült a helyére.
– Nem rossz – mondta neki Bilbó. – Szép históriát kerekíthettél volna belőle, ha minduntalan meg nem zavarnak. Megpróbáltam közben egyet-mást följegyezni, de ha meg akarom írni, egyszer majd végig kell még mennünk az egészen. Már azelőttről is, hogy ideértél volna, több fejezetre való anyag gyűlt össze.
– Hát igen, hosszú történet ez – felelte Frodó. – De én úgy látom, még nincs vége. Még sok minden érdekelne, kivált Gandalffal kapcsolatban.
A szürkerévi Galdor, aki ott ült mellette, hallotta, mit mond. – A számból vetted ki a szót! – kiáltotta, és Elrondhoz fordult, mondván: – A Bölcsnek bizonyára jó oka van rá. hogy azt higgye, a Félszerzet talált kincse az annyit vitatott Nagy Gyűrű, még ha azok, akik nála kevesebbet tudnak, ezt nem tartják is valószínűnek. De miért ne hallhatnánk a bizonyítékokat? S még azt is megkérdezném: mi van Szarumánnal? Ő járatos a Gyűrű hagyományaiban, s még sincs itt köztünk. Ő vajon mit tanácsolt volna ha mindazt tudná, amit mi hallottunk itt?
– A kérdések, amelyeket föltettél, Galdor, összefüggnek – mondta Elrond. – Nem kerülték el a figyelmemet, s választ is kapsz, mindre. De ezeket tisztázni már Gandalf része; s őt utolsóként szólítom, megbecsülésből, mert ezekben a kérdésekben ő a mester.
– Vannak, Galdor – mondta Gandalf –, akik elhiszik, hogy Glóin hírei, s a hajsza Frodó után kellően bizonyítják, hogy a Félszerzet talált kincse az Ellenségnek mit ér. Pedig az csak egy gyűrű. Tehát? A Kilencet a nazgulok őrzik. A Hetet megkerítették vagy elpusztították. – Glóin itt megmoccant, de nem szólt egy szót sem. – A Háromról tudunk. Mi lehet hát ez az Egyetlen, amire annyira vágynak?
Kétségtelen, hogy a Folyó és a Hegy, az elvesztés és megtalálás közt ott húzódik az idő roppant sivataga. De a Bölcs tudásának hézaga végre összezárult. Igaz, későn. Mert az Ellenség szorosan a nyomunkban van, még annál is szorosabban, mint féltem. S még szerencse, hogy az idén, s úgy látszik, csak most a nyáron tudta meg végre a teljes igazságot.
A jelenlévők közt bizonyára van, aki emlékszik még, hogy jó néhány évvel ezelőtt bemerészkedtem Dol Goldurban a Varázsló ajtaján, titokban kitudtam a módszereit, s ily módon sikerült megállapítanom, hogy félelmeink jogosak: nem más ő, mint Szauron, ősi ellenségünk, aki végül megint csak testet öltött, és hatalomra jutott. Gondolom, van, aki arra is emlékszik még, hogy éppen Szarumán tanácsára nem léptünk fel nyíltan ellene, csak figyeltük jó ideig. De ahogy Szauron árnya mindjobban nőtt, Szarumán engedett, a Tanács összeszedte az erejét, és kikergette a gonoszt a Bakacsinerdőből –, s ez épp abban az évben történt, amikor a Gyűrű megkerült: furcsa véletlen, ha létezik véletlen egyáltalán.
De, amint Elrond megjósolta, elkéstünk. Szauron szintén szemmel tartott minket, rég felkészült a csapásra, s amíg föl nem készült, csak távolról kormányozta Mordort, Minas Morgul útján, ahol kilenc szolgája lakott. Aztán meglépett előlünk, de csak tettette a menekülést, mert hamarosan visszatért a Fekete Toronyba, s ottlétét nyíltan kinyilvánította. Akkor ült össze legutóbb a Tanács: mert akkor tudtuk meg, hogy buzgóbban kutat az Egy után, mint valaha. Attól féltünk, hogy amiről mi sem tudunk, neki talán sikerült valamit megtudnia. De Szarumán azt mondta, nincs mitől félnünk, s megismételte, amit már korábban is mondott: az Egyet Középföldén soha meg nem lelik.
Az Ellenség – mondta –, a legrosszabb esetben is csak annyit tud, hogy a kincs nem lehet a birtokunkban, hogy senki sem tudja, hová lett. Ne féljetek! Reménye csalóka. Én talán nem tanulmányoztam behatóan a kérdést? Isildur, a Nagy, az Anduinba veszett; s miközben Szauron aludt, a folyó már réges-rég a Tengerbe sodorta; nyugodjék hát ott az idők végezetéig.
Gandalf elhallgatott, s a tornácról elnézett keletre, a Ködhegység távoli csúcsai felé, amelyek roppant gyökerei oly soká rejtegették a világra váró veszedelmet. Felsóhajtott.
– Az én hibám volt – mondta. – Nyugalomba ringattak a Bölcs Szarumán szavai; ha hamarabb rájöttem volna az igazságra, most nem fenyegetne ekkora veszély.
– Valamennyien hibásak vagyunk – mondta Elrond –, s ha te nem állsz őrt a Sötétség ellen, talán itt lenne már a nyakunkon. De mondd tovább!
– A szívem azonban kezdettől fogva teli volt balsejtelemmel, ámbár ezeknek magam sem tudtam az okát mondta Gandalf. – Szerettem volna megtudni, hogy is jutott ez a holmi Gollamhoz, s meddig volt a birtokában. Így hát figyeltettem, mert sejtettem, hogy nemsokára előbúvik az odújából, hogy kincsét fölkutassa. Elő is bújt, de megszökött előlünk, s bottal üthettük a nyomát. Így – sajna! kénytelen voltam fölhagyni az üggyel, s mint annyiszor már, csak figyeltem és vártam.
Így telt, gondok közt az idő, míg csak a kételyeim át nem váltottak hirtelen félelemre. Honnét került elő a hobbitok gyűrűje? És – ha félelmeim jogosak – mi a teendőnk vele? Döntenem kellett. De félelmeimet mind ez ideig senkinek nem említettem, mert tudom, a rosszkor kelt szóbeszéd, ha egyszer megindul, milyen veszedelmes. A Sötét Toronnyal vívott hosszú háborúinkban mindig az árulás volt legnagyobb ellenségünk.
Ennek már tizenhét esztendeje. Hamarosan megtanultam, hogy a Megye körül a legkülönfélébb kémek, még vadállatok és madarak is, gyülekeznek, s csak mélyült a félelmem. A dúnadánok segítségét kértem, s ők kettőzött éberségggel őrködtek fölöttünk; én pedig kiöntöttem a szívemet Aragornnak, Isildur utódának.
– Én meg – mondta Aragorn –, azt a tanácsot adtam, hogy indítsunk hajszát Gollam ellen, még ha látszólag elkéstünk is vele. S minthogy helyénvalónak éreztem, hogy Isildur utóda hozza helyre Isildur hibáját, magam is Gandalffal tartottam a hosszú és reménytelen hajsza során.
Ezután Gandalf mondta el, hogyan tették tűvé egész Vadonföldet az Árnyhegységig és a mordori gyepűig:
– Itt hírét vettük és gyanítottuk, hogy jó darabig ott lakhatott a sötét dombokban; de nem sikerült megtalálnunk, s én kétségbeestem. S kétségbeesésemben kiagyaltam egy próbát, mely szükségtelenné teheti, hogy Gollamot megkeressük. A Gyűrű talán maga is elárulja, hogy valóban az Egy-e. Eszembe jutott néhány szó, ami a Tanácsban hangzott el: Szarumán szavai, amelyeket annak idején csak fél füllel hallgattam. “A Kilenc, a Hét és a Három Gyűrű – mondta-drágaköves. De nem így az Egy. Az kerek és dísztelen, mint afféle alantasabb gyűrű; de a készítője megjelölte, s a jelet, aki ért hozzá, talán még fölismeri és kiolvassa.“ Hogy e jel micsoda, nem mondta meg. Akkor meg ki tudja? Aki készítette. És Szarumán? De bármennyire ismeri is a hagyományt, valami forrása csak kellett, hogy legyen. S Szauronén kívül kinek a keze érintette a Gyűrűt, mielőtt az eltűnt? Egyedül Isilduré.
Erre gondolva felhagytam a hajszával, és Gondorba siettem. A régi időkben rendem tagjait itt mindig szívesen látták, de legszívesebben mind között Szarumánt. Gyakran és hosszú ideig vendégeskedett a város urainál. Denethor úr korántsem tanúsított irántam akkora vendégbarátságot, mint a régiek, de vonakodva bár, mégiscsak hozzájárult, hogy fölhalmozott könyvei és tekercsei közt kutakodjak.
“Ha, mint mondod, csak az Óidők följegyzései érdekelnek, a Város alapításának idejéből, tessék, olvass! mondta. – Én azt, ami volt, sokkal kevésbé látom sötétnek, mint ami lesz, és ez az én gondom. De ha nem vagy sokkal ügyesebb, mint Szarumán, aki hosszú ideig kutatott itt, nem találsz semmit, amit én, a Város hagyományainak tudója, ne tudnék.“
Így Denethor. Márpedig a kincsei közt sok olyan följegyzés hever, amit manapság a hagyomány tudói közül is csak kevesen tudnak elolvasni, mert betűjüket és nyelvüket a maiak nem értik. Minas Tirithben, Boromir, még mindig ott hever egy tekercs, amit, ha nem tévedek, rajtam és Szarumánon kívül nem olvasott senki, hisz a királynak sem sikerült elolvasnia: egy tekercs Isildur keze írásával. Mert Isildur Mordornál nem vonult egyenest haza a háborúból, amint azt néhányan regélik.
– Északon meglehet – szólt közbe Boromir. – De Gondorban mindenki tudja, hogy először Minas Anorba ment, s ott lakott egy darabig az unokaöccsével, Meneldillel, s oktatta őt, mielőtt megtette volna uralkodónak a Déli Királyságban. Ebben az időben ültette ott el a Fehér Fa utolsó csemetéjét, testvére emlékére.
– S még e tekercset is megírta ugyanekkor – mondta Gandalf-, de erre, úgy látszik, Gondorban már nem emlékeznek. Mert a tekercs a Gyűrűvel foglalkozik, s Isildur azt írja benne:

A Nagy Gyűrű legyen az Északi Királyság kincse; de maradjon ennek írott emléke Gondorban is, ahol szintúgy Elendil utódai élnek; mert e nagy tettek emléke nem szabad, hogy bármikor elhomályosodjék.

Ezek után Isildur leírja, hogy milyen volt a Gyűrű, mikor ő rátalált:

Izzott, ahogy az ujjamra húztam, izzott, minta parázs, és égette az ujjamat, s nem tudtam, e fájdalomtól valaha is szabadulok-e. De most, ahogy írom ezt, már lehűlt, s mintha zsugorodnék, bár sem szépségéből, sem formájából nem veszített. Fölirata, mely kezdetben mint a veres láng virított, elhomályosult, s ma már alig olvasható. Betűi eregioni tündebetűk, mert Mordorban ilyen kényes műhöz nincsenek betűik; a nyelvet azonban nem ismerem. A Fekete Föld nyelvének vélem, mert az csúf és bárdolatlan. Hogy mi gonoszat mond, nem tudom; de mindenesetre ide másolom, nehogy elhomályosulván feledésbe merüljön. A Gyűrűnek tán hiányzik Szauron kezének melege; az , fekete volt, s mégis izzott, mint a tűz, s ettől pusztult el Gil-galad; ám meglehet, hogy az aranyat fölizzítván az írás is felújul rajta. Én, jómagam, nem kockáztatom meg, hogy ily módon kárt tegyek benne: Szauron valamennyi műve közül az egyetlen szépben. Mert drága a szívemnek, bár fájdalom árán vásároltam.

Ezt olvasván kutatásom véget ért. Mert a lemásolt felirat, amint azt Isildur sejtette volt, Mordor és a Torony Szolgáinak nyelvén íródott. S hogy mit mond, azt már korábban is tudtam. Mert abban az időben, mikor Szauron az ujjára húzta az Egyet, Celebrimbor, a Három alkotója, tudott a létezéséről, messziről kihallgatta, amint kimondta a szavakat, s gonosz szándéka ily módon lelepleződött.
Nyomban búcsút vettem Denethortól, de már útközben észak felé üzenetet kaptam Lórientől, hogy Aragorn arra járt, s hogy megtalálta azt a Gollamot. Így hát először hozzá mentem, hogy meghallgassam a történetét. Hogy miféle halálos veszélybe keveredett egymaga, azt álmodni sem mertem.
– Erről beszélni sem igen érdemes – mondta Aragorn. – Ha az ember kénytelen látótávolságra megközelíteni a Fekete Kaput, vagy a Morgul Völgyben a halálos virágokat tapodni, bizton számíthat rá, hogy veszélybe kerül. A végén magam is elkeseredtem; s hazafelé vettem az utamat. S ekkor, szerencsémre, szinte belebotlottam abba, amit kerestem: egy pocsolya sarában a puha lábak nyomára. De a nyom friss volt, és sietős léptekre vallott, s nem Mordorba vezetett, hanem elfelé onnét. Végig követtem a Holtláp .mentén, aztán rábukkantam. Ott téblábolt egy áporodott pocsolya partján, s leste a vizet, s mikor leszállt az este, elkaptam. Egész testét zöld iszap borította. Tartok tőle, hogy soha nem fog megszeretni: mert belém harapott, s én sem voltam éppen gyöngéd hozzá. Mást a szájából nemigen kaptam, csak a fogai nyomát. Talán a visszaút volt a legkeservesebb az egész utazásom során; éjjelnappal őriznem kellett, kötőfékkel a nyakában, száját fölpöckölve kellett noszogatnom, hogy előttem menjen, míg végül, étel-ital híján meg nem szelídült. Így tereltem a Bakacsin-erdő felé. Végre ideértem vele, és átadtam a tündéknek, mert megegyeztünk, hogy ezt kell tenni; én boldog voltam, hogy megszabadultam végre az útitársamtól, mert éktelenül büdös volt. Szívből reméltem, hogy nem látom soha többé; de Gandalf eljött, s kibírta, hogy hoszszan beszéljen vele.
– Igen – mondta Gandalf –, a beszélgetés hosszú volt és fárasztó, de korántsem hasztalan. Először is, amit ő elmondott, pontosan megegyezett azzal, amit Bilbó most tárt első ízben nyilvánosság elé; de ez még nem sokat számított, hisz amúgy is sejtettem. Ám akkor tudtam meg, hogy a Gyűrű a Nagy Folyóból került elő, Nősziromfölde közelében. És azt is, hogy sokáig volt a birtokában. Pici fajtájának sok-sok nemzedéke hosszat. A Gyűrű hatalma jócskán megnyújtotta az életét; s ez csak a Nagy Gyűrűnek áll hatalmában.
De ha ez sem lenne elegendő bizonyíték, Galdor, mondok én neked más próbát is. Ezen a gyűrűn, amit az imént láttál, ezen a kerek és dísztelen aranykarikán, még mindig ott láthatók a szavak, amelyeket Isildur lemásolt, már persze, ha van elég akaratereje valakinek, hogy az aranygyűrűt egy darabig tűzben tartsa. Én megtettem, s ezt olvastam rajta:

Ash nazg durbatuluk, 
ash nazg gimbatul, 
ash nazg thrakatuluk 
agh burzum-ishi krimpatul!

Döbbenetes volt, ahogy a mágus hangja megváltozott. Egyszerre fenyegető lett, átható és kőkemény. A nap egy pillanatra mintha árnyékba borult volna, a tornác elsötétült. Mindenki reszketett, csak a tündék hegyezték a fülüket.
– Még soha, senki sem mert egyetlen szót kiejteni e nyelven Imladrisban, Szürke Gandalf – mondta Elrond, mikor az árnyék eloszlott, és a társaság megint föllélegzett.
– És reméljük, nem is fog, soha többé – felelt Gandalf. – S én mégsem kérek tőled bocsánatot, Elrond uram. Mert ha ez a nyelv nem hangzik fel hamarosan Nyugat minden zugában, akkor eleve nincs okunk kételkedni benne, hogy ez a holmi pontosan az, aminek a Bölcs mondja: az Ellenség kincse, mely magában rejti annak minden gonoszságát; s ebben lakozik ősidőktől való erejének java része. A Fekete Évekből valók a szavak, amelyeket Eregion Kovácsai kihallgattak, s amelyekből megtudták, hogy elárulták őket:

Egy Gyűrű mind fölött, 
Egy Gyűrű kegyetlen, 
Egy a sötétbe zár, 
bilincs az Egyetlen.

De vegyétek észre, barátaim, hogy Gollamtól ennél többet is megtudtam. Gyűlölt beszélni, s szavai zavarosak voltak, de kétségtelen, hogy járt Mordorban, s hogy ott mindent kiszedtek belőle. Az Ellenség tehát tudja, hogy az Egyet megtalálták, hogy az hosszú ideig a Megyében volt; s minthogy szolgái majdnem az ajtónkig követték Frodót, hamarosan azt is tudni fogja, ha ugyan most, amikor ezt mondom, nem tudja máris, hogy jelenleg itt van nálunk.
Egy darabig némán ültek valahányan, aztán megszólalt Boromir. – Ez a Gollam, azt mondod, valami kicsi jószág? Kicsi, de nagy huncutság szorult beléje! Vele mi lett? Ti mire ítéltétek?
– Csak börtönre, rosszabbra nem – mondta Aragorn. – Amúgy is sokat szenvedett. Mert megkínozták, az biztos, és félelme Szaurontól feketén üli meg a szívét. Ami engem illet, örülök, hogy a bakacsinerdei tündék éber szeme őrzi. Gonoszsága nem kicsike, s ez akkora erőt ád neki, amit el se hinnél ily vékonyka, aszott alakról. Ha szabadon kószálna, sok csúnya csínyt tudna még elkövetni. S afelől sincs sok kétségem, hogy Mordorból valami sötét megbízatással bocsátották útra.
– Ó, jaj! – kiáltott fel Legolas, s szép tünde-arca eltorzult a kétségbeeséstől. – Hadd mondjam el a hírt, amit hoztam. Nem jó hír, de hogy a jelenlévők számára mennyire rossz, azt csak most értem meg. Szméagol, akit most Gollamnak hívnak, megszökött.
– Megszökött? – kiáltott fel Aragorn. – Hát ez aztán rossz hír, az igaz. S keservesen megszenvedjük még valamennyien. De hogy lehet az, hogy Thranduil népe nem felelt meg a belé vetett bizalomnak?
– Nem az éberség hiánya tette – mondta Legolas. Hanem talán a túlzott jóindulat. Tartottunk tőle, hogy a rabot majd mások is segítik, s hogy tünde-dolgainkról többet tud a kelleténél. Őriztük hát éjjel-nappal, ahogy Gandalf ránk parancsolt, bármilyen fáradságos volt is e feladat. De Gandalf elültette bennünk a reményt, hogy netán megjavulhat, s így nem volt szívünk lent őrizni a föld alatti pincék mélyén, nehogy régi sötét gondolatai visszatérjenek.
– Velem aztán nem voltatok ilyen gyöngédek! – jegyezte meg Glóin, s megvillant a szeme, mert eszébe jutott rabsága a tünde-királyok palotájának mélyén.
– Hagyjuk ezt most! – mondta Gandalf. – Nagyon kérlek, ne szólj közbe, jó Glóinom. Sajnálatos félreértés volt, s rég megkaptad érte az elégtételt. Ha itt most minden sérelmet föl akarunk hánytorgatni, amit a tündék és a törpök egymástól elszenvedtek, akkor akár abba is hagyhatjuk a Tanácsot.
Glóin fölállt, meghajolt, s Legolas folytatta: – Ha szép idő volt, kivittük az erdőbe sétálni; állt ott a többiektől távol egy magányos fa, azon szívesen mászkált. Megengedtük néha, hogy egészen fölmásszon, a legmagasabb ágra, ahol már a szabad szelet érzi, de mi ott őriztük a fa tövében. Egy szép nap hiába hívtuk, nem jött le onnét, s az őröknek nem akaródzott utána mászniuk, hisz értett hozzá, hogy a lábával is kapaszkodjék az ágban, ne csak a kezével; így hát késő éjszakáig ültünk a fa alatt.
Aznap történt, azon a holdtalan, csillagtalan nyári éjszakán, hogy orkok támadtak ránk váratlanul. Egy idő múlva elkergettük őket; sokan voltak, és vadak, de a hegyekből jöttek, s az erdőhöz nem voltak szokva. Mikor a csata véget ért, láttuk, hogy Gollam eltűnt, őreit lemészárolták vagy magukkal hurcolták. Ekkor már világos volt, hogy a támadást az ő kiszabadítására indították, s hogy ő előre tudott róla. Hogy ezt miként ütötték nyélbe, nem is sejtjük; de Gollam agyafúrt, s az Ellenség számos. Azok a sötét jószágok, amelyeket a Sárkány bukásának évében elkergettek, nagy számban tértek vissza, s a Bakacsin-erdő megint csak gonosz hely, kivéve azt a részét, ahol még áll a birodalmunk.
Gollamot nem sikerült újra kézre kerítenünk. Nyomát megtaláltuk az orkok lábnyomai közt, s a nyomok az erdő mélyére, Délre vezettek. Nemsokára kifogytunk a tudományból, itt már nem mertük folytatni a hajszát; hiszen már Dol Goldur közelében jártunk, s az változatlanul igen gonosz hely; arra hát nem mehettünk.
– Ha megszökött, hát megszökött – mondta Gandalf. – Most nem érünk rá őt keresni. Csináljon, amit akar. De megeshet még, hogy olyan szerepet játszik, amit sem ő, sem Szauron nem lát előre.
– Most pedig választ adok Galdor többi kérdésére. Hogy mi van Szarumánnal? S hogy e szorult helyzetben ő mit tanácsol? Ezt teljes egészében el kell mondanom, mert mindeddig csak Elrond hallotta, s ő is röviden; de ez kihathat valamennyi élhatározásunkra. S ez a Gyűrű történetének eddigi legutolsó fejezete.
Június végén a Megyében jártam, de mint a felhő borult rám az aggodalom, úgy lovagoltam a kis ország déli határa felé; valami veszélyt orrontottam, amiről nem tudtam, mi az, csak hogy egyre jobban közelít. Aztán utolért néhány üzenet, a háborúról, Gondor vereségéről, s amikor a Fekete Homályról hallottam, megdermedt a szívem. De én mással nem találkoztam, csak néhány déli menekülttel; azt azonban éreztem, hogy valami félelem ül rajtuk, amiről szólni sem akarnak. Keletnek, aztán délnek fordultam, s végigjártam a Füvesutat; s Brítől nem messze összetalálkoztam egy utazóval, aki az árokparton üldögélt, s lova ott legelt mellette. A Barna Radagast volt, aki egy időben Rhosgobelben lakott, a Bakacsinerdő határán. Ő is az én rendemből való, de nem láttam már esztendők óta.
“Gandalf! – kiáltott fel. – Épp téged kereslek! De én nem vagyok járatos errefelé. Mindössze annyit tudtam, hogy valami vad vidéken tekeregsz, s hogy az valami parlagi nevet visel. Megyének hívják.“
“Értesülésed pontos volt – mondtam –, de ha az ország lakói közül bárkivel összeakadsz, ezt lehetőleg ne így fogalmazd. Már közel jársz a Megye határához. És velem mi dolgod? Bizonyára sürgető. Hisz soha nem keltél útra, ha nem kényszerített rá a szükség.“
“Sürgős megbízatásom van – mondta. – Rossz hírt hozok.“ – Aztán körülnézett, mintha a sövénynek is füle volna. “A nazgulok – súgta. – A Kilenc megint úton van. Titokban átkeltek a folyón, s most nyugat felé tartanak. Most fekete lovasnak álcázzák magukat.“
Ekkor már tudtam, hogy mi az az ismeretlen veszedelem, amitől félek.
“Az biztos, hogy az Ellenség vagy nagyon szorult helyzetben van, vagy valami nagy célt tűzött maga elé mondta Radagast –, de arról már fogalmam sincs, hogy mit kereshet ilyen távoli és vad vidéken.“
“Ezt hogy érted?“ – kérdeztem én.
“Mert azt mondják, akárhová mennek, a Lovasok mindenütt arról érdeklődnek, merre van az az ország, amit Megyének hívnak.“
“A Megyének“ – mondtam; de elszorult a szívem. Mert még a Bölcs is fél szembeszegülni a Kilencekkel, ha összesereglenek ádáz uruk zászlaja alatt. Aki valamikor nagy király és boszorkánymester volt, most meg halálosan félnek tőle. “Ezt ki mondta neked, és ki küldött?“ – kérdeztem.
“Fehér Szarumán – felelt Radagast. – Azt mondta, szóljak neked, s ha szükségét érzed, segítségedre lesz; de akkor azon nyomban kérd a segítségét, különben már késő.“
Ez az üzenet reményt keltett bennem. Mert a Fehér Szarumán rendem legnagyobb tagja. Természetesen Radagast is érdemes mágus; az alak- és színváltozások mestere; nagyon ért a füvekhez, állatokhoz, s a madarak kiváltképp a barátai. De Szarumán magának az Ellenségnek a módszereit tanulmányozta hosszú ideig, s így gyakran előre tudtuk, az mit fog tenni. Szarumánnak köszönhető, hogy ki tudtuk verni Dol Goldurból. Lehet, hogy most olyan fegyverre akadt, amivel elkergethetjük a Kilenceket?
“Elmegyek Szarumánhoz“ – mondtam.
“Akkor indulj, de rögtön – mondta Radagast –, mert én sok időt elvesztegettem azzal, hogy kerestelek, s a napok már egyre rövidebbek. Azt mondta, a nyár derekáig kerítselek elő, az meg mindjárt itt van. Ha most rögtön indulsz, akkor is valószínű, hogy a Kilencek már fölfedezik az országot, amit keresnek, amíg te odaérsz hozzá. Én mindenesetre már fordulok is vissza.“ – Ezzel nyeregbe szállt, s ment volna egyenest.
“Várj egy picit! – mondtam. – Szükségünk lesz a segítségedre, meg mindenkiére, aki hajlandó mellénk állni. Üzenj barátaidnak, az állatoknak és madaraknak. Mondd meg nekik, hogy adjanak hírt mindenről, ami az üggyel kapcsolatos, Gandalfnak és Szarumánnak. Az üzenetet Orthancba küldjék.“
“Meglesz“ – mondta, és elvágtatott, mintha a Kilencek űznék.
Akkor és ott nem bírtam volna vele tartani. Aznap már hosszú utat megtettem lóháton, s magam is fáradt voltam, akár a lovam; különben is végig kellett gondolnom a dolgot. Éjszakára ott maradtam Bríben, s úgy döntöttem, arra már nincs időm, hogy a Megyébe visszatérjek. Soha nagyobb hibát nem követtem még el.
Frodónak mindenesetre írtam egy üzenetet, s rábíztam barátomra, a fogadósra, hogy juttassa el hozzá. Hajnalban továbblovagoltam, s nagy sokára meg is érkeztem Szarumán lakóhelyére. Ez messze délen van, Vasudvardban, a Ködhegység végében, nem messze Rohan Kapujától. Boromir majd elmondja nektek, hogy az egy nagy nyitott völgy, amely a Ködhegységet és az Ered Nimraist, hazaíja Fehér Hegyeit köti össze. De Vasudvard maga csupasz sziklakör, mely mint a fal zár körül egy völgyet, s a közepén egy Orthanc nevű kőtorony áll. Ezt nem Szarumán építette, hanem a númenoriak valamikor régesrégen; a torony nagyon magányos és sok titka van; s mégis úgy fest, mintha nem is mesterséges építmény lenne. Megközelíteni csak Vasudvard kőkörén át lehet; s a körön csak egy kapu van.
Késő este értem a kapuhoz, mely olyan, mint egy hatalmas sziklabolt, s szigorúan őrzik. De a kapuőrök már figyeltek, s közölték, hogy Szarumán vár. Átlovagoltam a kapubolt alatt, s a kapu halkan bezárult mögöttem, engem meg egyszerre elfogott a félelem, magam sem tudtam, mitől.
De odalovagoltam Orthanc tövébe, Szarumán lépcsőjéhez; ő ott várt, s fölvezetett magas cellájába. Egy gyűrű volt az ujján.
“Szóval eljöttél, Gandalf“ – mondta komolyan, de szeme fehér fényben izzott, mintha hideg nevetés bujkálna a szíve mélyén.
“Igen, eljöttem – mondtam –, a segítségedért, Fehér Szarumán. – E megszólítás mintha dühítette volna.“ “Igazán, Szürke Gandalf? – mondta gúnyosan. – Segítségért? Ezt is ritkán hallotta valaki, hogy Gandalf, a ravasz és bölcs Gandalf, aki örökké a világot járja, s mindenbe beleártja magát, akár az ő dolga, akár nem, segítséget kérjen.“
Ránéztem, és gondolkodóba estem. “Ha a hírek meg nem tévesztenek – mondtam –, a dolgok úgy alakulnak, hogy szükség lesz minden erő egyesítésére.“
“Lehet – mondta –, de ez mindenesetre későn jut az eszedbe. Csak tudnám, mióta titkolsz előlem, a Tanács teje elől, egy igen-igen fontos ügyet? S mi hozott most el a Megyéből, a búvóhelyedről?“
“A Kilencek újra előjöttek. Átkeltek a Folyón. Radagasttól tudom.“
“A Barna Radagasttól! – nevetett Szarumán, s már nem is rejtette véka alá megvetését. – Radagasttól, a Madáridomártól! Radagasttól, az Együgyűtől! Radagastól, a Bolondtól! Annyi esze még van, hogy eljátssza a szerepet, amit kiosztottam rá. Mert te eljöttél hozzám, s ez volt üzenetem egyetlen célja. S most itt is maradsz, Szürke Gandalf, s kipihened az utazásaidat. Mert én Szarumán vagyok, a Bölcs Szarumán, a Gyűrűműves, a Sokszínű Szarumán!“
Ránéztem, s láttam, hogy öltözéke, amely az imént fehéret mutatott, nem is fehér, hanem szövetét sokszínű szálból szőtték, s ahogy ő mozdul, meg-megcsillan, úgy változtatja a színét, hogy a szem belekáprázik.
“Nekem a fehér jobban tetszett“ – mondtam.
“A fehér! – gúnyolódott. – Kezdetnek éppen megtette. A fehér ruhát be lehet festeni. A fehér lapot teleírni; a fehér fényt megtörni.“
“És akkor már nem fehér – mondtam. – S aki megtör , valamit, hogy megtudja, mi az, letér a bölcsesség ösvényéről.“
“Semmi szükség rá, hogy úgy beszélj velem, mint azokkal az együgyűekkel, akik a barátaid – mondta. Nem azért hoztalak ide, hogy kioktass, hanem, hogy választást kínáljak neked.“
Kihúzta magát, és szónokolni kezdett, mint aki sokszor elpróbált beszédet mond. “Az Óidők elmúltak. Múlóban a Középidők is. Most kezdődnek az Újidők. A tündék ideje lejárt, eljött a mi időnk; az ember ideje, amelyet nekünk kell kormányoznunk. De ehhez hatalom kell, hatalom, hogy minden lény végrehajtsa, amit mi rendelünk a jó érdekében, amit csak a Bölcs ért.
S hallgass rám, Gandalf, öreg barátom, segítőtársam! – lépett közelebb hozzám, s mondta immár lágyabb hangon. – Én azt mondtam, mi, mert ha te mellém állsz, akkor mi leszünk. Új hatalom van születőben. S ez ellen nincsenek hasznunkra a régi szövetségesek és a régi módszerek. Sem a tündéktől, sem a halódó númenoriaktól nincs mit remélnünk. Neked, nekünk, tehát nincsen választásunk. Tán csatlakozhatunk még e Hatalomhoz. Ez bölcs dolog lenne, Gandalf. Ettől még lehet remélni valamit. Győzelme küszöbön áll; s akik elősegítik, azokra gazdag jutalom vár. Ahogy a Hatalom nő, úgy szaporodnak kipróbált barátai. S a Bölcsek, mint te meg én, ha kivárják türelemmel, végül maguk szabhatják meg, hogyan alakul, s ők kaparinthatják a kezükbe. Mi kivárhatjuk a mi időnket, mi meg tudjuk őrizni magunkban a gondolatainkat, megvetve tán a rosszat, ami közben esik, de helyeselve a végső nemes célokat: a Tudást, Uralmat, Rendet; csupa olyasmit, amit mindeddig hiába próbáltunk megvalósítani, mert gyönge vagy rest barátaink utunkat állták. Elképzeléseink nem változnak, nem is szabad, hogy változzanak, csupán az eszközeink.
“Szarumán – mondtam –, én máskor is hallottam már ilyen beszédet, csakhogy Mordor küldötteitől, s az ő céljuk az volt, hogy az együgyűeket megtévesszék. Aligha hiszem, hogy azért csaltál volna ide olyan messziről, hogy a fülemet fáraszd.“
Sanda pillantást vetett rám a szeme sarkából, s gondterhelten hallgatott. “Nos – mondta nagy sokára –, látom, hogy nincs ínyedre ez a bölcs irányvonal. Vagy még nincs? Mert hátha ki lehet agyalni jobbat is?“
Odajött hozzám, s hosszú kezét a karomra tette. “S ugyan miért ne lehetne? – súgta. – Miért ne, Gandalf? Ott a Gyűrű, az Uralkodó! Ha az a mi kezünkben van, akkor miránk száll a hatalom. Az igazság az, hogy ezért csaltalak ide. Mert engem sok szem szolgál, s ha nem tévedek, te tudod, hogy e drága jószág most hol rejtőzik. Igazam van? Mert miért is érdeklődnék a Kilenc mindenütt épp a Megye után, s neked ugyan mi dolgod ott?“ – Mikor ezt kimondta, valami leplezetlen mohóság csillant a szemében.
“Szarumán – mondtam, s elhúzódtam tőle –, az Egyből egyszerre csak egyvalaki húzhat hasznot, ezt jól tudod, kár is tehát azt mondanod, hogy mi. De tőlem nem kapod meg, de nem ám, s még hírt se kapsz felőle, most, hogy kiismertem a gondolkodásodat. Te lennél a Tanács feje, de végre leleplezted magad. A választás tehát az, hogy Szauronnak vagy neked hódoljak be. Kettőtök közül egyiknek sem. Mit kínálsz még?“
Most hideg volt és fenyegető. “Helyes – mondta. Nem is vártam, hogy bölcs leszel, akár a saját érdekedben; de megadtam neked a lehetőséget, hogy önként légy a segítségemre, s így sok bajt és fájdalmat megtakaríthass. A harmadik választás, hogy itt maradsz addig.“
“Meddig?“ “Amíg el nem árulod, hogy az Egy hol található. Vannak eszközeim, ne félj, hogy erre rávegyelek. Vagy amíg rú nem akadok, ellenedre, s amíg az Uralkodónak arra is jut ideje, hogy csip-csup ügyekkel foglalkozzék. Például azzal, hogy kitalálja, mi légyen Gandalf, a Szürke, illő jutalma, amiért arcátlan volt, s hátráltatta őt.“
“Talán nem is lesz az olyan csip-csup ügy“ – mondtam én. Arcomba nevetett, mert a szavam üres szó volt csupán, s ezt tudta jól.
Vittek, és bezártak Orthanc toronysüvegébe, ahonnét Szarumán szokta figyelni a csillagokat. Onnét csak több ezer lépcsőfokon, egy keskeny csigalépcsőn volt lejárás, s még a völgy is távolinak tetszett. Lenéztem, s láttam, hogy bár valaha szépséges zöld volt, most csupa gödör és hámor. Vasudvardon most orkok és farkasok tanyáztak, mert Szarumán nagy erőt gyűjtött össze a maga szakállára, Szauron ellenében, s nem a szolgálatában, egyelőre. Minden művét fekete füst borította, s az vette körül Orthanc falait is. Én egyedül álltam a felhők közt egy szigeten; kilátásom se volt rá, hogy megszökjem, s napjaim keservesen teltek. Csontomig hatott a hideg, a picike helyiségben épp csak hogy felalá járkálhattam, borúsan töprengve a Fekete Lovasok északra jöttéről.
Mert Szarumán szavától teljesen függetlenül, hisz lehetséges, hogy ő hazudott, biztosra vettem, hogy a Kilenc valóban föltámadt. Mert akármilyen rég voltam már Vasudvardban, utolértek a hiteles hírek. Szakadatlanul ott élt a félelem a szívemben barátaimért, akiket a Megyében hagytam; de volt bennem némi remény is. Azt reméltem, hogy Frodó nyomban útnak indul, mint ahogy levelemben kértem, s még azelőtt megérkezik Völgyzugolyba, hogy a gyilkos hajsza megindult volna. De félelmem is, reményem is alaptalannak bizonyult. Mert a reményemet egy dagadt fickóra alapoztam ott Bríben; s a félelmemet Szauron ravaszságára. De a hájgombócoknak, akik gyömbérsört mérnek, sok kívánságnak kell eleget tenniük; és Szauron még nem olyan hatalmas, mint amekkorának a félelem mutatja. De Vasudvardon csapdában és magányosan nehéz volt elképzelnem, hogy a vadászok, akik elől mindenki menekül, ha el nem ejtik, a távoli Megyében kudarcot vallanak.
– Én láttalak téged! – kiáltotta Frodó. – Járkáltál felalá. S a hajadon meg-megcsillant a hold!
Gandalf döbbenten hallgatott el, s nézett rá Frodóra. – Csak álmomban – folytatta Frodó. – De most hirtelen eszembe jutott. Pedig már teljesen kiment a fejemből. Ennek jó ideje már: talán azután, hogy a Megyéből elindultam.
– Akkor már elkésett az álom – mondta Gandalf –, amint majd látni fogod. Kegyetlen egy kutyaszorító volt. S akik ismernek, tudják, hogy ritkán kerülök ekkora bajba, s hogy a balszerencsét nehezen tűröm. Mint légy az alattomos pók hálójába, úgy esett csapdába a Szürke Gandalf! De még a legagyafúrtabb póknak a hálójában is akadhat egy-egy gyönge szál.
Kezdetben attól féltem, hogy Radagast is lépre ment Szarumánnak, mint ahogy nem kétséges, Szarumánnak ez volt a szándéka vele. De mikor találkoztunk, sem a hangjában, sem a szemében nem láttam árnyékát sem semmi rossznak. Ha látom, nem megyek el Vasudvardba, vagy ha el is, tán óvatosabb vagyok. Ezt Szarumán is sejtette, becsapta hát a küldöncöt, és szándékát eltitkolta. Különben is, hiábavaló lett volna azzal próbálkoznia, hogy a becsületes Radagastot árulásra bírja. Ő tehát jóhiszeműen keresett engem, s vett rá az útra.
Ez volt Szarumán tervének hibája. Mert Radagastnak semmi oka nem volt, hogy ne tegye meg, amire kértem; el is lovagolt hát Bakacsin-erdőbe, ahol régtől fogva sok jó barátja élt. S a Kőszáli Sasok messzire szállnak és sok mindent látnak: farkasok gyülekezését, orkok hadiszemléjét; és azt, hogy a Kilencek országról országra lovagolnak; még annak is hírét vették, hogy Gollam megszökött. És fullajtár híján hírt adtak nekem mindezekről.
Aztán a nyár múltán, egy holdvilágos éjjel észrevétlen elszállt Orthancba a Kőszáli Sasok leggyorsabbika, Szélura Gwaihir; én ott álltam épp a toronytetőn. Beszéltem vele, s ő magával vitt, mielőtt még Szarumán fölfedezte volna. Már messze jártam Vasudvardtól, mire a kőkör kapujából a farkasokat és orkokat utánam uszították.
“Meddig tudsz elvinni?“ – kérdeztem Gwaihirt. “Sok-sok mérföldnyire – mondta –, de a világ végére nem. Nekem az a dolgom, hogy híreket hordjak, s nem hogy terhet.“
“Akkor egy táltos kell nekem a földön – mondtam –, egy utolérhetetlenül gyors lábú táltosló, mert ennyire még sohasem volt sietős az utam.“
“Akkor elviszlek Edorasba, ahol Rohan ura székel a termeiben – mondta a sas –, mert attól már nem járunk messze nagyon.“ S én boldog voltam, mert ott, Rohanban, Lovasvégen élnek a rohirok, a lovasurak, s azokhoz a lovakhoz, amelyeket a Ködhegység és a Fehérhegy közt tenyésztenek a völgyben, sehol sincs fogható.
“Mit gondolsz, a rohani emberek még megbízhatók?“ – kérdeztem Gwaihirt, mert Szarumán árulása nagyon megrendítette a hitemet.
“Ők lóval adóznak – felelte –, évente sok lovat küldenek Mordorba, vagy legalábbis az a hír járja; de még nincsenek Szauron igájában. Ám ha Szarumán gonosszá lett, mint mondod, akkor a sorsuk rövidesen betelik.“
Hajnalban letett Rohan földjén; eddig bő lére eresztettem a szót, most már kurtára fogom. Rohanban, úgy találtam, már munkálkodik a gonosz: Szarumán hazugsága; s az ország királya nem hallgatott rám. Rám parancsolt, hogy vigyek el egy lovat és menjek; ki is választottam egy kedvemre valót, sőt nem is csak kedvemre valót, de az ország legjobb lovát, amilyet még magam sem láttam soha.
– Akkor az ugyancsak nemes állat lehetett – mondta Aragorn –, és sok rosszabbnak látszó hírnél jobban fájlalom, hogy Szauron épp ilyen hűbéradót kap. Mikor legutóbb arra jártam, még másként volt.
– És ma sincs így, esküszöm – mondta Boromir. – Ez hazugság, ami az Ellenségtől származik. Én ismerem a rohani embereket, igazak és bátrak, hű szövetségeseink, s még mindig ott laknak, azon a földön, amit tőlünk kaptak.
– Mordor árnyéka távoli országokra is rávetül mondta Aragorn. – Szarumán elbukott a súlya alatt. Rohant szorongatja. Ki tudja, mit találsz ott, ha valaha viszszatérsz még?
– Hát azt, hogy a lovak árán váltsák meg az életüket – felelte Boromir –, biztos, hogy nem. Mert a lovakat majdnem úgy szeretik, mint az édes gyermeküket. És nem is ok nélkül, hisz Lovasvég lovai Észak mezőiről jöttek, messzibbről, mint a Homály, s fajtájuk gyökere, akár a gazdájuké, a szabad Óidőkbe nyúlik.
– Ez így igaz – mondta Gandalf. – S van közöttük egy, amely lehet, hogy a világhajnalán született. A Kilencek lovai képtelenek versenyre kelni vele: fáradhatatlan, s gyors, mint a szélvész. A neve Keselyüstök. Szőre napvilágnál csillogó ezüst, éjszaka árnyék, láthatatlan. Lépte pehelykönnyű! Ember még soha nem ülte meg, de én elvittem és betörtem, s oly sebesen hordozott a hátán, hogy már a Megyében jártam, mikor Frodó foglyul esett a Sírbuckákban, bár én Rohanból épp akkor indultam, amikor Hobbitfalváról ő.
De útközben egyre jobban elfogott a félelem. Már északra jövet is hírét vettem a Lovasoknak, s bár napról napra behoztam valamit az előnyükből, még mindig előttem jártak. Megosztották erőiket, ezt is megtudtam, néhúnyan közülük ott maradtak a keleti határon, nem messze a Zöld Úttól, a többi meg délről támadott a Megyére. Megérkeztem Hobbitfalvára, de Frodó már elment; szót váltottam hát az öreg Csavardival, sok szót, de sok beszédnek sok az alja. Bőven volt mit mondania Zsáklak új gazdáinak hibáiról.
“Én nem állom a változásokat – mondta –, legalább amíg élek, ne változzon semmi, s főleg rosszra ne. Főleg rosszra ne“ – hajtogatta makacsul.
“A rossz az nem jó szó rá – mondtam neki én –, s szívemből remélem, hogy nem éled meg e változásokat.“ De annyit legalább megtudtam abból, amit összehordott, hogy Frodó nem egész egy hete elhagyta Hobbitfalvát, s hogy még aznap este egy Fekete Lovas érkezett a dombra. Félelmek közt lovagoltam tovább. Mikor Bakföldre megérkeztem, teljes volt a felfordulás, olyan volt a község, mint a megbolydult hangyaboly. A töbörlyuki házat, mire odaértem, feltörve, üresen leltem; de a küszöbén egy köpeny hevert, Frodóé. Akkor egy időre minden remény elhagyott, még addig sem maradtam, hogy híreket halljak, vagy egy kicsit megpihenjek; követtem a Lovasok nyomát. Nehéz volt, mert elváltak egymástól, s én nem tudtam, merre menjek. De úgy rémlett, egy-kettő Brí felé tart; arra mentem hát, mert lett volna egykét szavam a fogadóshoz.
Papsajtnak hívják – gondoltam –, de nem minden papsajt, s én lassú tűzön sütöm ropogósra a vén bolondot, ha ez a késedelem az ő hibája. – Erre számított is, mert amikor meglátott, majd hanyatt esett.
– Mit műveltél vele? – kiáltott fel rémülten Frodó. Hisz igazán olyan kedves volt hozzánk, s mindent megtett értünk, amit csak megtehetett.
Gandalf nevetett. – Ne félj – mondta. – Én nem vagyok harapós, s ugatni sem igen ugatok. Annyira megörültem a híreknek, amiket sikerült kiszednem belőle, mikor fölhagyott végre a reszketéssel, hogy még meg is öleltem a vén csibészt. Hogy ez hogy sikerülhetett, akkor még nem is sejtettem, de mindenesetre megtudtam, hogy előző este megérkeztél Bríbe, s hogy aznap reggel Vándorral együtt továbbindultatok.
“Vándorral?“ – kiáltottam fel örömömben.
“Igen, uram, sajnos vele – mondta, félreértve kiáltásomat, Papsajt. – A nyakukba akaszkodott, hiába próbáltam akármit, s vele mentek tovább. Amíg itt voltak, nagyon furcsán viselkedtek: szinte azt mondhatnám: önfejűen.“
“Szamár! Bolond! Nagyérdemű és szeretett Ászok! mondtam. – Hát nem érted, hogy ennél jobb hírt nem kaptam a nyár dereka óta? Ez legalább egy aranyat megér. Bár érne á söröd hét esztendeig ennél is jobbra! – mondtam. Most pedig aludni fogok az éjszaka, első ízben, már nem is tudom, mióta.“
Így hát ott szálltam az éjjel, s törtem a fejem, mi lehet a Lovasokkal, hisz itt, Bríben, úgy látszik, csak kettőről tudnak. De még aznap éjjel többnek is hírét vettük. Megjöttek vagy öten nyugat felől, kidöntögették a kapukat, s mint az üvöltő szélvihar, sepertek végig Brín; s a Brí-beli nép még mindig reszket és várja a világ végét. Fölkeltem hajnaltájt, s a nyomukba eredtem.
Hogy pontosan mi történt, nem tudom, de azt hiszem, így lehetett: a Kapitányuk nem mutatkozott, elrejtőzött délen, kettő a falun át előrelovagolt, négy pedig a Megyébe tört be. S mikor Töbörlyukban s Bríben e négy kudarcot vallott, visszalovagoltak a Kapitányhoz, hogy jelentést tegyenek neki, s így az Utat a kémeiktől eltekintve, őrizetlen hagyták. A Kapitány ekkor néhányukat az országon át egyenest keletre küldte, ő meg a többiekkel nagy dühösen továbblovagolt az Úton.
Mint a vihar vágtattam Széltetőre, s a Bríből való indulástól számított második napeste oda is értem – de ők megelőztek. Visszavonultak, mert érezték közelgő haragomat, s nem mertek szembeszállni vele, amíg a nap fönn jár az égen. De éjszaka bekerítettek, és ostrom alá fogtak a dombtetőn, Amon Sul ősi gyűrűjében. Jól megszorongattak; a Széltető a régiek háborús jelzőtüzei óta nem látott ekkora lángot-lobogást.
Napkeltekor megléptem, és észak felé menekültem. Már nem is reméltem. hogy tehetnék értetek valamit, Frodó, a vadonban megtalálni titeket lehetetlennek látszott, s ezzel még próbálkoznom is ostobaság lett volna, kivált a Kilencekkel a sarkamban. Kénytelen voltam bizalmamat Aragornba vetni. De azt reméltem, sikerült eltérítenem néhányukat, s ha hamarabb érem el Völgyzugolyt, mint ti, még küldhetek nektek segítséget. Négy lovas üldözőbe is vett, de egy idő múlva visszafordultak, s úgy látszik, a Gázló felé vették az irányt. Némi segítséget ez is jelentett, hisz nem kilencen, csak öten voltak, mikor a táborotokat megrohanták.
Hosszú, kemény út után, a Szürke Omboly partján és át az Etten-mocsarakon, észak felől, végre ideértem. A Széltetőtől számítva majdnem tizennégy napomba került, mert a troll-dombok sziklái közt nem tudtam nyeregbe ülni, és Keselyüstököt visszaküldtem a gazdájához. De annyira megszerettük egymást, hogy ha szükségem lesz rá, csak hívnom kell, és jön. Így esett hát, hogy mindössze három nappal érkeztem korábban Völgyzugolyba, mint a Gyűrű; a hír tehát, hogy veszély fenyegeti, itt megelőzött – ami, mondhatom, nagy szerencse.
S ezzel, Frodó, vége is a beszámolómnak. Elrond és a többiek tán megbocsátják, hogy ilyen hosszúra sikerült. De ilyesmi még soha nem történt, hogy Gandalf nem tartotta volna meg a szavát, és ne érkezett volna időben, mikorra ígérte. S úgy érzem, ilyen különös eseményről feltétlenül be kell számolnom a Gyűrű hordozójának. Nos, ezzel el is mondtunk mindent, elejétől a végéig. Itt vagyunk mind, és itt a Gyűrű. De a célunkhoz semmivel nem vagyunk közelebb. Most mitévők legyünk?
Mély csönd volt. Aztán Elrond szólalt meg újra.
– Ez a hír, Szarumánról, nagyon szomorú – mondta –, hiszen megbíztunk benne, és Tanácsunk tevékeny részese volt. Veszélyes dolog az Ellenség módszereit, akár jóban, akár rosszban, nagyon mélyen megismerni. De efféle buktatók és árulások, sajna, előfordultak korábban is. A történetek közül, melyeket ma itt hallottunk, én Frodó történetét éreztem a legkülönösebbnek, hisz nem sok hobbitot ismertem eddig, Bilbótól eltekintve; s most úgy tetszik, ő nem is olyan egyedülálló és páratlan, mint hittem. A világ sokat változott, mióta én legutóbb jártam a nyugatra vezető utakon.
A buckamanókat sok néven ismerjük; az Öregerdőről sok mindent mesélnek: ma már nincs belőle több, csak északi határterületének maradványa. Volt idő, amikor a mókus, onnét, ami most a Megye, egészen a Vasudvardtól nyugatra fekvő Dúnföldig fáról fára szökdelve eljuthatott. Én bejártam egyszer azt a földet, és mondhatom, sok vad és különös jószágot ismertem meg. De Bombadilról megfeledkeztem, ha ugyan ő még mindig ugyanaz, aki annak idején járta az erdőt és a dombokat, s aki már akkor vénséges vén volt. Abban az időben nem ez volt a neve. Mi Iarwain Ben-adarnak hívtuk, a legvénebb apátlannak. De más népek azóta más nevet adtak neki: a törpök Fornnak hívják, az északi emberek Oroldnak, mások másnak. Furcsa teremtés, de lehet, hogy őt is meg kellett volna hívnom a Tanácsba.
– Nem jött volna el – mondta Gandalf.
– Nem tudnánk mégis üzenni neki, hogy a segítségét kérjük? – kérdezte Erestor. – Úgy rémlik, az ő hatalma még a Gyűrűre is kiterjed.
– Nem, ezt azért nem mondanám – helyesbített Gandalf. – Mondjuk inkább úgy, hogy a Gyűrű hatalma őrá nem terjed ki. Ő a maga ura. De magát a Gyűrűt, vagy a Gyűrű hatalmát mások felett megváltoztatni nem tudja. És most már visszavonult a maga kis földecskéjére, amelynek határait maga vonta meg, bár e határokat senki sem látja, s talán az idők változását várva ki se teszi onnét a a lábát.
– De a határokon belül, úgy látszik, semmi sem zavarja – mondta Erestor. – Vajon nem venné át a Gyűrűt. s őrizné ott, ártalmatlanul az idők végeztéig?
– Nem – mondta Gandalf. – Magától biztos, hogy nem. Ha a világ valamennyi szabad népe könyörögne neki, talán igen, de akkor sem értené meg, hogy mi szüksége van rá. És ha átadnánk neki a Gyűrűt, hamarosan megfeledkezne róla, vagy nagyon valószínű, hogy elhagyná valahol. Az ilyesmi nem marad meg az eszében. Teljességgel megbízhatatlan őre lenne; s ez önmagában is elegendő válasz. 
– És különben is – mondta Glorfindel –, ha elküldenénk neki, azzal csak elodáznánk a gonosz napot. Ő távol él. Képtelenek lennénk úgy visszavenni tőle, hogy meg ne sejtse, észre ne vegye valami kém. S még ha meg tudnánk is tenni, a Gyűrűk Ura előbb-utóbb tudomást szerezne a Gyűrű rejtekhelyéről, s minden erejét ellene fordítaná. S vajon akkora erővel Bombadil egymaga dacolni tudna-e? Kötve hiszem. Úgy vélem, hogy végül, mikor már mindenki más behódolt, elbukna Bombadil is. Utolsóként, mert ő volt az Első; s aztán leszállna az Éjszaka.
– Én Iarwainról, a nevén kívül, nem sokat tudok mondta Galdor –, de Glorfindelnek, azt hiszem, igaza van. Akkora erő, amivel az Ellenségnek ellenszegülhetne, nem lakozik benne, hacsak magában az anyaföldben nincs ilyen erő. Márpedig láttuk, hogy Szauron magukat a hegyeket is képes meggyötörni. Ami erőnk még megmaradt, az itt van Imladrisban, velünk, vagy Szürkerévben, Círdannál, vagy éppen Lórienben. De van-e nekik, és van-e nekünk itt elegendő erőnk, hogy az Ellenséggel, Szauronnal, ha végül idejön, azután, hogy minden mást meghódított, szembeszálljunk?
– Nekem nincs – mondta Elrond –, s nekik sem.
– Akkor hát, ha a Gyűrűt erővel nem lehet a végsőkig megőrizni tőle, két dologgal próbálkozhatunk: vagy átküldjük a Tengeren, vagy megsemmisítjük.
– De Gandalf az imént megmondta, hogy az elpusztítása meghaladja a tudományunkat – mondta Elrond. Azok meg, akik odaát laknak, túl a Tengeren, nem fogadnák el: a Gyűrű jóban, rosszban a Középföldé; s a mi kötelességünk, akik még itt lakunk, hogy a feladattal megbirkózzunk.
– Akkor – mondta Glorfindel –, dobjuk a tengerbe, s így váltsuk valóra Szarumán hazugságát. Mert világos, hogy már akkor, a Tanácsban sem járt egyenes úton. Tudta, hogy a Gyűrű nem veszett el véglegesen, de szerette volna, ha mi azt hisszük; mert akkorra már neki fájt rá a foga. Ám az igazság olykor hazugság képében rejtőzik; a Tenger mélyén biztonságban lenne.
– De nem örökre – mondta Gandalf. – A mély vízben sok minden él; a tengerek és a földek átalakulhatnak. S a mi dolgunk itt nem az, hogy egy évszakra, vagy egykét emberöltőre, vagy akár a föld egyetlen korszakára gondoljunk előre. Még ha nem reméljük, hogy megtaláljuk, akkor is keresnünk kell az útját, hogy e fenyegetésnek véget vessünk, egyszer s mindenkorra.
– Azt pedig a Tengerhez vezető úton meg nem leljük mondta Galdor. – Ha a Iarwainhoz vezető utat túlságosan is veszélyesnek ítéljük, akkor a Tengerhez vezető út még annál is sokkal súlyosabb veszélyt rejt. A szívem azt súgja, hogy Szauron, ha megtudja, mi történt, számítani fog rá, hogy mi a nyugati utat választjuk. Márpedig megtudja, hamar. A Kilencek elvesztették a lovaikat, de ez csak lélegzetvételnyi nyugalom, hamarosan szert tesznek új, és még nagyobb lovakra. Már csak Gondor gyengülő ereje áll közte, s a tengerparton északra irányuló fegyveres támadás közt; s ha ez bekövetkezik, ha megrohanja a Fehér Tornyot és Szürkerévet, akkor a tündék sem menekülhetnek a Középfölde egyre növekvő homálya elől.
– De ez a támadás még várat magára – mondta Boromir – Gondor gyöngül, mondod. De Gondor nem enged, s még ereje fogytán is nagyon erős.
– Ám ébersége mégsem volt képes visszatartani a Kilenceket – mondta Galdor. – És Szauron kereshet más utat is, amit nem őriz Gondor.
– Akkor – mondta Erestor –, csak két dolgot tehetünk, mint Glorfindel már kifejtette volt: vagy örökre elrejtjük a Gyűrűt, vagy megsemmisítjük. De az erőnket mindkettő meghaladja. Ki fejti meg számunkra ezt a rejtvényt?
– A jelenlévők közül senki – mondta komoran Elrond. – Vagy legalábbis azt, hogy mi vár ránk, ha ezt vagy azt az utat választjuk, egyikünk sem tudja megjósolni. De úgy érzem, mégis világos, hogy melyiken kell elindulnunk. A nyugatra vezető út látszik a legkönnyebbnek. Attól tehát őrizkedjünk. Azt őrizni fogják. A tündék nagyon is sokszor menekültek arra. Így, végszükségben, kénytelenek leszünk a legviszontagságosabb, legkevésbé előre látható úton elindulni. Abban rejlik az egyetlen reményünk. ha ugyan szabad ezt reménynek neveznünk. Hogy belemenjünk egyenest a veszedelembe – magába Mordorba. El kell küldenünk a Gyűrűt a Tűzbe.
Elnémultak valahányan. Frodó még így is, hogy e szép házból épp a napsütötte s a tiszta víz gyöngyöző neszével teli völgyre látott, halálos sötétséget érzett a szívében. Boromir megmoccant, s ahogy Frodó rápillantott, látta, hogy összevont szemöldökkel babrál a kürtjén. Végül megszólalt.
– Ezt az egészet nem értem – mondta. – Szarumán áruló, de vajon egy szemerke bölcsesség sincs benne? Miért beszéltek itt mind arról, hogy eldugjuk vagy elpusztítsuk a Gyűrűt? Az miért nem jut eszünkbe, hogy a Nagy Gyűrű tán épp azért került a kezünkbe, hogy segítségünkre legyen, amikor a legjobban rászorulunk? A szabad népek urainak kezében biztosan legyőzi az Ellenséget. S gondolom, az épp ettől fél a legjobban.
Gondor emberei vitézek, és soha nem adják meg magukat; de attól még vereséget szenvedhetnek. A vitézség erőt és fegyvert igényel. Hát legyen a Gyűrű a fegyveretek, ha, mint mondjátok, akkora ereje van. Fogjátok, és fel, győzelemre!
– Sajnos, ez lehetetlen – mondta Elrond. – Az Uralkodó Gyűrűnek nem vehetjük hasznát. Ezt már nagyon is jól megtanultuk. Az Szauroné, ő készítette egymaga, s így mindenestül gonosz. Hatalma, Boromir, túlságosan nagy ahhoz, hogy akárki, akinek úgy tetszik, a hasznát vehesse, kivéve azokat, akiknek már amúgy is nagy a hatalmuk. De számunkra ez még halálosabb veszélyt jelent. Már az is, hogy vágyott rá, megrontotta Szarumán szívét. Ha e Gyűrű segítségével a Bölcsek bármelyike megdöntené Mordor urát, ahhoz az ő módszereit kéne alkalmaznia, s így, ha maga ülne Szauron trónusára, csak újabb Sötét Úr bukkanna fel a világban. S többek között épp ez az oka, hogy a Gyűrűt miért kell elpusztítani; mert még a Bölcsekre is veszélyes. Mert kezdetben semmi sem gonosz. Még Szauron sem volt az. Én félek a Gyűrűt birtokba venni, azért, hogy elrejtsem. És nem akarom a birtokomba venni azért, hogy hasznát vegyem.
– Én szintúgy nem – mondta Gandalf.
Boromir kételkedő pillantást vetett rájuk, aztán meghajtotta a fejét. – Ám legyen – mondta. – Akkor nekünk, Gondorban, olyan fegyverekre kell rábíznunk magunkat, amilyen fegyverünk éppen van. S amíg a Bölcsek őrzik a Gyűrűt, mi legalább harcolni fogunk. A Kettétört Kard talán megállítja az áradatot – ha a kéz, amely fogja, nemcsak a kincset örökölte, hanem az emberek királyának erejét is.
– Ki tudná? – mondta Aragorn. – De egy szép napon mindenesetre próbára tesszük.
– Lehet, hogy nincs is olyan messze az a nap – mondta Boromir. – Mert ha nem kértem is, rászorulunk a segítségre. Jóleső érzés tudnunk, hogy mások is harcolnak, minden fegyverrel, amijük van.
– Akkor csak tudjad – mondta Elrond. – Mert léteznek más hatalmak és más birodalmak is, amelyekről ti sem tudtok, s ezek elrejtőznek a szemetek elől. Az Anduin, a Nagy, sok partot mos, míg Argonathba és Gondor Kapujához ér.
– Ugyancsak hasznára lenne mindannyiunknak mondta Glóin –, ha ezek az erők mind egyesülnének, s hatalmukat szövetség formájában fejtenék ki. Más gyűrűk, kevésbé galádak, talán a hasznunkra lehetnének, szorult helyzetünkben. A Hét elveszett számunkra - ha ugyan Balin meg nem találta Thór gyűrűjét, az utolsót közülük; mit sem hallani róla, mióta Thór Móriában odaveszett. Azt hiszem, nem mondok újdonságot, hogy Balin részben azért kelt útra, hogy e Gyűrűt megkeresse.
– Balin a Gyűrűt nem fogja megtalálni Móriában mondta Gandalf. – Thór a fiának adta, Thráinnak, de Thráin Thorinnak nem adta oda. A Gyűrűt kínzással vették el Thráintól Dol Guldur pincebörtönében. Én már későn értem oda.
– Ó, jaj – kiáltott Glóin. – Mikor jön el a mi bosszúnk napja? De akkor is, ott van még a Három. Mi van a tündék Három Gyűrűjével? Azokat tán nem a tünde-urak őrzik? Pedig azokat is a Fekete Úr készítette, valamikor régen. Azok tétlenek? Látok itt tünde-urakat. Nem mondanák meg?
A tündék nem feleltek. – Hát nem hallottad, mit mondtam, Glóin? – mondta Elrond. – A Hármat nem Szauron készítette, s még csak nem is érintette egyiket sem. Ezekről azonban tilos beszélnünk. De ennyit a kétség órájában talán szabad mondanom: nem tétlenkednek. Ám azok nem a háború vagy a hódítás fegyveréül készültek: hatalmuk nem ebben áll. Készítőik nem erőre, uralomvágyra vagy felhalmozott kincsekre vágytak, hanem tudásra, munkás- és gyógyító kézre, hogy mocsoktalanul tudjanak megőrizni mindent. S Középfölde tündéi minderre bizonyos mértékben szert is tettek, sok bánat árán. De mindaz, amit a Három készítői a Három Gyűrű aranyába belekalapáltak, semmivé válik, s tulajdonosaik szíve feltárul Szauron előtt, ha ő az Egyet visszakapja. Akkor már jobb lenne, ha a Három sose is létezett volna. És Szauronnak épp ez a célja.
– És mi történnék, ha az Uralkodó Gyűrűt megsemmisítenénk, amint azt tanácsoltad? – kérdezte Glóin.
– Nem tudjuk pontosan – mondta szomorúan Elrond. – Némelyek azt remélik, hogy a Három Gyűrű, amit Szauron soha nem érintett, felszabadulna, s talán uraik képesek lennének meggyógyítani a világ sebeit, amelyeket Szauron ütött. De az is lehet, hogy ha az Egy nem lesz, a Három csődöt mond, és a sok szépség elhalványul, feledésbe merül. Én ezt tartom valószínűnek.
– A tündék mégis vállalják a kockázatot – mondta Glorfindel –, ha ettől megtörik Szauron hatalma, s a rettegés, hogy ő kerekedik felül, egyszer s mindenkorra megszűnik.
– Szóval megint visszakanyarodtunk a Gyűrű megsemmisítésére – mondta Erestor –, de semmivel sem jutottunk előbbre. Mert mi az az erő, ami elvezethetne minket a Tűzhöz, amelyben a Gyűrű készült? Ez a kétségbeesés útja. Vagy az ostobaságé, mondanám, ha Elrond kipróbált bölcsessége vissza nem tartana tőle.
– A kétségbeesésé vagy ostobaságé? – mondta Gandalf. – A kétségbeesésé semmi esetre sem, mert kétségbe azok esnek, akik teljes bizonyossággal látják maguk előtt a véget. Mi nem. A kényszert fölismerni bölcsesség, azután, hogy a cselekvés valamennyi útját gondosan mérlegeltük, még ha ez ostobaságnak tűnik is azok szemében, akik a hamis reményhez makacsul ragaszkodnak. Nos, legyen a palástunk az ostobaság, legyen az a fátyol az Ellenség szemén! Mert az okos és gonosz indulata mérlegén sok mindent apróra megmér. De az egyetlen mérték, amit ismer, a vágy, a hatalom vágya, ahhoz mér minden szívet. Meg se fogamzik benne a gondolat, hogy erről bárki is lemondana, s megpróbálná a Gyűrűt elpusztítani, noha az a kezében van. Így hát, ha ezzel próbálkozunk, rákényszerítjük, hogy rosszul számoljon.
– Legalábbis egy darabig – mondta Elrond. – Az úton végig kell menni, jóllehet nagyon keserves. És sem erővel, sem bölcsességgel nem jutunk messze rajta. Az utat éppoly reménnyel keresheti a gyönge, mint az erős. Nem ritkaság, hogy ez a tettek sora, amelyek a világ kerekét igazgatják: kis kezek hajtják végre őket, mert közben a nagyok szeme másfelé tekint.
– Nagyon helyes, nagyon helyes, Elrond uram! – szólalt meg váratlanul Bilbó. – Egy szót se többet! Világos, hogy kire célzol. Bilbó, a buta hobbit indította útjára ezt az ügyet, helyénvaló hát, hogy ő is vessen véget neki. Vagy önmagának. Nagyon jó volt itt, nagyon kényelmes, s a könyvemben jócskán előre jutottam. Ha épp tudni kívánod, már a végét írom. Arra gondoltam, hogy így fejezem be: és boldogan élt, míg meg nem halt. Ez jó befejezés; attól, hogy már sokan mondták, nem lesz rosszabb. Most viszont muszáj lesz megváltoztatnom:valahogy nem látszik valószínűnek, hogy ez valóra váljon; s különben is, nyilvánvaló, hogy még számos fejezete lesz, ha ugyan megérem, hogy ezeket megírhassam. Bármilyen bosszantó. Mikor induljak?
Boromir meglepve nézett Bilbóra, de lehervadt szájáról a nevetés, amikor látta, hogy a többiek milyen mély tisztelettel tekintenek a vén hobbitra. Csak Glóin mosolyodott el, de az ő mosolya is a régi emlékeiből fakadt.
– Úgy van, kedves Bilbóm – mondta Gandalf. – Ha valóban te indítottad volna útjára ezt az ügyet, joggal várhatnád el, hogy te is fejezd be. De magad is jól tudod: ha bárki azt állítaná, hogy ő indította el, nagyot mondana, mert nincs az a hős, akinek a tettei ne csak kis részt játszottak volna benne. Nem kell lehajtanod a fejed. A szó komoly volt, s bár tréfás formában, de nagyon is bátor ajánlatot tettél. Ám olyat, ami az erődet meghaladja, Bilbó. A Gyűrűt nem tudod visszavinni. Ahhoz már eljárt fölötted az idő. Ha meg nem bántlak, én azt mondom, a te szereped már véget ért, legfeljebb krónikásként nem. Fejezd be a könyvedet, és ne változtasd meg a befejezést. Még megvan rá a remény. De készülj fel rá, hogy megírod a folytatást, ha ők visszatérnek.
Bilbó felkacagott. – Mindig is tudtam, hogy tőled kellemes tanácsokat kapok – mondta. – S minthogy még a kellemetlenek is jó tanácsok voltak, azt hiszem, ez se rossz. S különben se vagyok biztos benne, hogy elég erőm vagy szerencsém lenne, hogy a Gyűrűvel megbirkózzam. De mondd: ezt hogy érted, hogy ha ők visszatérnek?
– A küldötteink, akik a Gyűrűt magukkal viszik.
– Helyes! És kik lesznek azok? Úgy rémlik, pontosan ez az, amit a Tanácsnak el kell döntenie, s ez minden, amit el kell döntenie. A tündék tán a szóból is megélnek, a törpök minden hányattatást elviselnek; de én csak egy vén hobbit vagyok, aki éhes, mert nem ebédelt. Nem tudnátok talán nevet is mondani? Vagy ezt tegyük el ebéd utánra?
Senki sem felelt. Megcsöndült az ebédre hívó csengő. Még mindig nem szólt senki. Frodó körülnézett az arcokon, de egy se fordult feléje. Az egész Tanács lesütött szemmel ült, gondba merülten. Elfogta a rettegés, mintha valami ítélet várna rá, amire régen számított, de azt remélte, hiába, hogy mégsem hangzik el. S a szíve megtelt megint a mindent legyőző vággyal, hogy megpihenjen és békessége legyen itt, Völgyzugolyban, Bilbó oldalán. Végül, nagy erőfeszítéssel, mégiscsak megszólalt, s csodálkozva hallotta tulajdon hangját, mintha más beszélne.
– Én elviszem a Gyűrűt – mondta –, bár az utat nem ismerem.
Elrond fölemelte a tekintetét, ránézett, s Frodó úgy érezte, pillantásának váratlan szigora átdöfi a szívét. – Ha jól értettem mindazt, amit ma itt hallottam – mondta –, ez a feladat valóban rád vár, Frodó; s ha te nem találod meg az utat, senki sem. Ez a Megye népének ideje, amikor fölkerekedik békés mezőiről, hogy lerázza magáról a Nagyok tornyait és tanácsait. Kilátta ezt előre a Bölcsek közül? Vagy, ha Bölcsek, miért is kellett volna tudniok, amíg el nem jött az ideje?
De ez súlyos teher, Frodó. Olyan súlyos, hogy senki sem rakhatja át a más vállára. Én sem a tiedre. De ha szabadon és önként vállalod, azt mondom, helyesen döntöttél; s ha itt most a régiek hatalmas tünde-barátai gyűltek volna össze, Hador és Húrin és Túrin és maga Beren, akkor is itt lenne köztük a helyed.
– De csak nem akarod egymagában elküldeni, uram? – kiáltott fel Samu, mert képtelen volt tovább uralkodni magán, s előszökkent a sarokból, ahol eddig üldögélt a földön.
– Már hogy akarnám! – fordult feléje mosolyogva Elrond. – Legalább neked vele kell tartanod. Nem olyan könnyű téged elválasztani tőle, még akkor sem, ha ő hivatalos a titkos Tanácsra, téged meg senki se hívott.
Samu elvörösödve leült, s úgy motyogta maga elé: Hát mi aztán jól benne vagyunk a pácban, Frodó úr! – mondta, s csak csóválgatta a fejét.

3. fejezet

A Gyűrű délre megy

A hobbitok is megtartották a maguk értekezletét, még aznap, később, Bilbó szobájában. Trufa és Pippin igencsak felháborodott, amikor hallotta, hogy Samu belopakodott a Tanácsba, s hogy őt választották kísérőül Frodó mellé.
– Ez nem rendes dolog – mondta Pippin. – Ahelyett, hogy kidobatta és láncra verette volna, Elrond még meg is jutalmazza az arcátlanságáért!
– Megjutalmazza! – mondta Frodó. – Még képzelni se tudok szigorúbb büntetést. Te nem gondoltad meg, hogy mit beszélsz: szép kis jutalom, erre a reménytelen ínra ítéltetni. És tegnap még azt álmodtam, hogy a feladatom véget ért, s most jó ideig, talán örökké pihenhetek itt.
– Ezt nem csodálom – mondta Pippin. – Bár megtehetnéd. De mi Samut irigyeljük, nem téged. Ha neked menned kell, akkor itt maradni, akár Völgyzugolyban is, bármelyikünknek büntetés. Hisz oly hosszú utat tettünk meg együtt, és kutyaszorítóban is voltunk néhányszor. Mi is menni akarunk.
– Pontosan erre gondolok – mondta Pippin. – Mi hobbitok tartsunk össze. Ha láncra nem vernek, én veled tartok. Kell a társaságban valaki, akinek helyén van az esze.
– Akkor biztos, hogy nem terád esik a választás, Tuk Peregrin – nézett be az ablakon, s mondta Gandalf. – Fölősleges izgulnotok. Még semmi sincs eldöntve.
– Semmi sincs eldöntve! – kiáltotta Pippin. – Hát akkor mit csináltok ott annyian? Hány órája már, hogy bezárkóztatok?
– Beszélünk – mondta Bilbó. – Rengeteget beszélünk, mindenki szolgál valami meglepetéssel. Még az öreg Gandalfnak is. Gondolom, Legolas híre Gollam szökéséről még őt is meghökkentette, bár úgy tett, mintha nem izgatná.
– Tévedsz – mondta Gandalf. - Nem figyeltél oda. Én hallottam már Gwaihirtól a dolgot. Ha tudni akarod, az egyetlen igazi meglepetéssel, hogy a te szavaidat használjam, ti szolgáltatok, Frodó meg te; és én voltam az egyetlen, akit nem leptetek meg.
– Nos, akárhogy is – mondta Bilbó –, még semmi elhatározás nem született, azon felül, hogy Frodóra és Samura esett a választás. Én mindvégig tartottam tőle, hogy ez lesz a vége, ha engem kihagynak. De ha engem kérdezel, nekem az a véleményem, hogy Elrond többeket is küld, ha a jelentések megérkeztek. Már elindultak, Gandalf?
– El – mondta a mágus. – A felderítők egy része már elindult. Holnap újabbak mennek. Elrond tündéket küld, s azok kapcsolatba lépnek a kószákkal, s talán Thranduil népével is a Bakacsin-erdőben. Aragorn is elment Elrond két fiával. Föl kell deríteniük körös-körül minden földet, sok-sok mérföldnyire, mielőtt bármit is tennénk. Így hát, föl a fejjel, Frodó! Gondolom, még jó ideig itt maradsz.
– Ó! – mondta borúsan Samu. – Addig bizonyosan, amíg be nem köszönt a tél.
– Ezen nem lehet segíteni – mondta Bilbó. – S ez részben a te hibád, Frodó fiam: mert mindenáron meg akartad várni a születésem napját. Furcsa módja a megemlékezésnek, mondhatom. Én nem épp ezt a napot választottam volna, hogy rászabadítsam Tarisznyádi-Zsákosékat Zsáklakra. De hát ha egyszer így alakult: nem várhattok tavaszig; addig meg nem indulhattok, amíg a jelentések meg nem jönnek.

Ha a tél már nagyon acsarog, s fagyos éjeken a kő ropog;
a vizek feketék s csupaszok a fák, rút ám utazásra a Vadon Világ.

De hát, sajna, rátok épp ez vár.
– Sajna, igen – mondta Gandalf. – Addig nem indulhatunk, amíg meg nem tudjuk, mi van a Lovasokkal.
– Azt hittem, belevesztek mind az áradatba –mondta Trufa.
– A gyűrűlidérceket így nem lehet elpusztítani – mondta Gandalf. – Bennük az Uruk hatalma lakik, vele állnak vagy buknak. Azt reméljük, a lovukat elvesztették és lelepleződtek, s így egy darabig nem olyan veszélyesek; de erről még meg kell bizonyosodni. Addig meg verd ki a fejedből a gondot, Frodó. Nem tudom, segítségedre lehetek-e, de azért megsúgok neked valamit. Az imént elhangzott itt, hogy kell a társaságban valaki, akinek helyén van az esze. Ez való igaz. Azt hiszem, én is veled tartok.
Frodó annyira megörült a hírnek, hogy Gandalf leszállt az ablakpárkányról, ahol üldögélt, levette a kalapját és meghajolt előtte: – Mindössze annyit mondtam, hogy azt hiszem, veled tartok. De még semmi sem biztos. Ebben Elrond mondja ki az utolsó szót, és barátod, a Vándor. Erről jut eszembe, beszélnem kell Elronddal. Már megyek is.
– Mit gondolsz, meddig maradok még? – kérdezte Frodó Bilbótól, amikor Gandalf elment.
– Ó, fogalmam sincs. Én itt Völgyzugolyban képtelen vagyok a napokat számlálni – mondta Bilbó. – De azt hiszem, még jó ideig. Addig még jókat beszélgethetünk. És mi lenne, ha segítenél befejezni a könyvemet, és elkezdeni az újat? Gondolkoztál már, hogy mi legyen a vége?
– Igen, de mind sötét és szomorú – mondta Frodó. – Akkor egyik se jó! – mondta Bilbó. - A könyveknek jó végük kell, hogy legyen. Ehhez például mit szólsz: s mind letelepedtek, és boldogan éltek így együtt, amíg meg nem haltak.
- Ez jó lenne, ha igaz lenne – mondta Frodó.
– Ó – mondta Samu -, de hol? Csak azt tudnám, hogy hol?
A hobbitok még jó ideig emlegették az elmúlt utazást és az előttük álló veszedelmeket; de Völgyzugoly olyan föld volt, hogy hamarosan minden félelem és aggodalom elszállt a lelkükből. A jövőről, akár jóra fordul, akár rosszra, nem feledkeztek meg, de a napjaikon ennek semmi hatalma nem volt. Csak gyarapodtak egészségben, reménységben, minden jó napjukban örömüket lelték, élveztek minden szót, minden dalt; minden jó ebédet.
Így teltek-múltak a napjaik, derűsen pirkadt minden hajnal, s hűvös-tisztán alkonyult minden este. Ám az ősz hamar elszállt; az aranyfény lassan óezüstre sápadt, s a maradék levelek is leperegtek a meztelen fákról. Hidegen fújt a szél a Ködhegységből. Kitelt a hold, s megfutamította a kisebb csillagokat. De Délen, a láthatár alján egy csillag vörösen ragyogott. Ahogy a hold fogyott, éjszakáról éjszakára fényesebben. Frodó látta az ablakából, mélyen az ég alján; mint egy figyelő szem, izzott, s lesett be a fák fölül a völgy szegélyén.
A hobbitok már majdnem két hónapja éltek Elrond házában, a november is elmúlt, magával vitte az ősz utolsó foszlányait, s már december derekán járt az idő, mikor a felderítők kezdtek visszaszállingózni. Némelyik északon járt, a Szürke Omboly forrásain túl, az Etten-mocsarakban; mások nyugaton, s Aragorn meg a kószák segítségével átkutattak minden földet a Szürkevíz mentén egészen Tharbadig, ahol a régi Északi Út egy romváros mellett a folyót keresztezi. Mások meg keleten és délen jártak; ezek némelyike átkelt a Hegyeken s behatolt a Bakacsin-erdőbe, némelyike a hágón át a Nőszirom-folyó forrásvidékére tartott, onnét leereszkedett a Vadonföldre, s Nősziromföldén továbbmenve végül egészen Radagast régi otthonáig, Rhosgobelig jutott. Radagast nem volt ott; s ezek végül azon a magas hágón át tértek vissza, amely a Feketepataki Zúgó nevet viselte. Utolsóként Elrond két fia, Elladan és Elrohir tért vissza; ők igen nagy utat tettek, az Ezüstér mentén egy idegen országba jutottak, de az útjukról csak Elrondnak számoltak be, senki másnak.
A felderítők sehol nem találkoztak a nyomával, se hírével a Lovasoknak vagy az ellenség egyéb szolgáinak. Még a Ködhegység sasmadaraitól se hallottak semmi új hírt. Gollamot nem látták, hírét se hallották; de a vad farkasok egyre csak gyülekeztek s vadászútjaikon már a Nagy Folyóig elcsatangoltak. A lovak közül három, úgy látszik, ott rögtön belefulladt a megduzzadt gázló vizébe. Lejjebb, a zúgók szikláin a felderítők megtalálták öt másik ló tetemét, s egy elrongyolódott hosszú fekete palástot is. A Fekete Lovasoknak más nyomát nem lelték, s jelenlétük nem volt sehol érezhető. Úgy látszik, északról eltakarodtak.
– A Kilenc közül legalább nyolcról tudunk valamit mondta Gandalf. – Biztosra mégse mehetünk, de joggal remélhetjük, hogy a gyűrűlidércek szétszóródtak, s most kénytelenek, ahogy épp tudnak, üresen és alaktalanul visszatérni urukhoz Mordorba.
– S ha így van, akkor beletelik egy időbe, amíg a vadászatot újrakezdhetik. Az Ellenségnek persze, még más szolgái is vannak, de mielőtt a nyomukat megtalálhatnák, előbb el kell jutniuk Völgyzugoly határára. S mi majd teszünk róla, hogy ne egykönnyen találjanak rá. De most már nem szabad késlekednünk.
Elrond magához hívatta a hobbitokat. – Eljött az idő – mondta, s komoly pillantást vetett Frodóra. – Ha a Gyűrűnek mennie kell, akkor ideje, hogy elinduljon. De akik vele mennek, nem számíthatnak rá, hogy küldetésüket akár háború, akár erőszak támogatja. Minden segítség nélkül kell behatolniok az Ellenség birodalmába. Még mindig áll a szavad, Frodó, hogy te leszel a Gyűrűhordozó? – Áll – mondta Frodó. – Samuéval együtt.
– Én nemigen tudlak benneteket segíteni, még tanáccsal sem – mondta Elrond. – Megjósolni is alig-alig tudom, hogy milyen utatok lesz; arról meg fogalmam sincs, milyen eredménnyel jártok. A Homály már a Hegyek lábáig nyúlik, s lassan a Szürkevíz határait is megközelíti; s amire homály borul, azt én nem láthatom. Sok ellenséggel fogtok találkozni, nyílt ellenséggel és álruhással; ám meglehet, épp ott találtok jó barátra, ahol legkevésbé számíttok rá. Én, akit csak széles e világon ismerek, mindenkinek üzenetet küldök, ám manapság már oly veszélyessé vált a világ, hogy az üzeneteim egy része oda sem ér, egy része meg lehet, hogy csak később, mint ti.
És útitársakat is választok nektek, már amennyire a szándékuk és a szerencse megengedi. Nem sokat, hiszen a ti reményetek a gyorsaságban és a titoktartásban rejlik. Ha fegyveres tündék seregével rendelkeznék, mint az Óidőkben, akkor se sokra mennétek velük, azonfelül, hogy Mordor minden hatalma fölkelne ellenük.
– Kilencen lesznek a Gyűrű útitársai; s e Kilenc Talpas szegül szembe a Kilenc Gonosz Lovassal. Veled, s hűséges szolgáddal tart Gandalf, mert ez az ő nagy feladata, s tán hányattatásainak vége is.
A többiek közt ott lesznek a Világ Szabad Népeinek képviselői: tündék, törpök és emberek. A tündéket Legolas képviseli, a törpöket Glóin fia, Gimli. Ők legalább a Hegyek hágóiig hajlandók elkísérni, de lehet, hogy távolabb is. Az embereket Arathorn fia Aragorn képviseli; neki szívügye Isildur Gyűrűje.
– Vándor! – kiáltott fel Frodó.
– Úgy van – hagyta rá mosolyogva Aragorn. – Ha nincs ellene kifogásod, hogy megint az útitársad legyek, Frodó.
– Még kértelek volna is, hogy gyere – mondta Frodó –, de azt hittem, te Minas Tirithbe mégy Boromirral. – Úgy is van – mondta Aragorn. – A Kettétört Kardot, amíg ki nem tör a háború, újra kell kovácsolni. De a te utad, s a mi utunk több száz mérföldön együtt vezet. Így hát Boromir is a Gyűrű Űtitársa lesz. Boromir vitéz ember.
– Tehát két útitársat kell még találnunk – mondta Elrond. – Majd gondolkodom, hogy ki legyen az. Talán találok a házamban valakit, akit alkalmasnak ítéltek rá.
– De akkor nekünk nem marad hely! – kiáltott fel keserűen Pippin. – És mi nem akarunk itt maradni. Mi Frodóval akarunk menni!
– Mert nem értitek meg, s még elképzelni sem tudjátok, hogy mi vár rátok az úton – mondta Elrond.
– Frodó sem - kelt váratlanul Pippin védelmére Gandalf. – Mint ahogy pontosan egyikünk sem. Az igaz, ha a hobbitok felfognák a veszélyt, nem mernének útra kelni. De akkor is menni vágynának, vagy azt kívánnák, bár lenne bátorságuk hozzá, szégyellnék, és keservesen éreznék magukat. Úgy vélem, hogy ebben a dologban érdemes inkább a hobbitok barátságára, mint a bölcsességre építenünk. Mert még ha egy fő-tündért választanál is nekünk útitársul, mondjuk Glorfindelt, ő se ostromolhatná meg a Fekete Tornyot, ő se lenne képes megnyitni az utat a Tűzhöz a benne lakozó hatalommal.
– Komoly a szavad – mondta Elrond –, de nekem kétségeim vannak. A Megye, úgy érzem, még nem szabadult meg a veszedelemtől; s én arra gondoltam, hogy őket, kettejüket küldöm oda üzenettel, hogy tőlük telhetőleg, s hazájuk szokásainak megfelelően figyelmeztessék népüket a veszedelemre. És úgy vélem, hogy kettőjük közül legalább a fiatalabb, Tuk Peregrin maradjon itt. A szívem ellene szól az elmenetelének.
– Akkor, Elrond uram, zárass börtönbe, vagy zsákban küldj haza – mondta Pippin. – Mert máskülönben utánuk megyek.
– Legyen az akaratod szerint. Tarts velük - sóhajtott Elrond. – Ezzel a Kilencek dolgát elrendeztük. S nektek hét napon belül indulnotok kell.
Elendil kardját a tünde-kovácsok újrakovácsolták, a pengét hét csillaggal díszítették a félhold és a kelő nap között, s köréje rúnákat róttak; mert Arathorn fia Aragorn hadba készül a fölkelt Mordor ellen. A kard fénylett, ahogy elkészült, a nap izzott benne vörösen, a hold fénylett hidegen, s az éle kemény volt és metsző. És Aragorn új nevet adott neki, Andúrilnak, Nyugat Lángjának nevezte el.
Aragorn és Gandalf el-elment sétálni, vagy elüldögélt együtt, s azt vitatta, az úton mi minden veszéllyel találkozhat, vagy az Elrond házában található krónikákat, mappákat bújta. Néha Frodó is velük tartott; de örült, hogy rajuk bízhatja a dolgot, s amikor csak lehetett, Bilbóval töltötte az idejét.
Ezekben az utolsó napokban a hobbitok esténként beültek a Tűz Csarnokába, és sok más rege közt végighallgatták Beren és Lúthien, és a Nagy Drágakő megszerzésének teljes históriáját; de napközben, mikor Trufa és Pippin valahol mászkált, Frodó és Samu többnyire Frodó szobácskájában üldögélt Bilbó társaságában. Ilyenkor Bilbó vagy a könyvéből (amely még nagyon is befejezetlennek mutatkozott) olvasott fel egy-egy fejezetet, vagy a verseiből szavalgatott részleteket, vagy följegyzéseket készített Frodó kalandjairól.
Az utolsó nap délelőttjén, amikor Frodó és Bilbő magára maradt, az öreg hobbit előhúzott az ágya alól egy ládát. Fölemelte a tetejét, és matatott benne.
– Itt a kardod – mondta. - De eltört, tudod. Én tettem el, hogy biztonságban legyen, de elfelejtettem megkérdezni, hogy a kovácsok össze tudják-e kalapálni. És most már nincs rá idő. Így hát az jutott eszembe, hogy talán ez is megfelelne, nem?
A ládikából elővett egy kicsiny kardot, kopottas bőrhüvelyben. Kihúzta, s a csiszolt, jól gondozott penge hidegen megvillant. – Ez a Fullánk – mondta, s egy könnyed mozdulattal mélyen belevágta a gerendába. – Ha tetszik, tartsd meg. Nekem már aligha lesz szükségem rá.
Frodó hálásan elfogadta.
– S még ezt is! – mondta Bilbó, s elővett egy kis batyut, ami a nagyságához képest igencsak nehéz volt. Széthajtogatta a több réteg szövetet, s egy kis láncinget emelt a magasba. Sűrűn összeszőtt gyűrűcskékből készült, hajlékony volt, mint a vászon, hideg, mint a jég és az acélnál is keményebb. Csillogott, mint az ezüst a holdvilágban, s fehér drágakövekkel volt kipitykézve. Egy gyöngyös-kristályos öv is tartozott hozzá.
– Takaros, mi? – kérdezte Bilbó, s úgy mozgatta, hogy megcsillanjon rajta a fény. – És hasznos. Ez az a törppáncél, amit Thórintól kaptam. Mielőtt útra keltem, Nagyüregből vettem vissza, s ezt is magammal hoztam a poggyászomban. Mint az Utazás minden emlékét, a Gyűrű kivételével. Arra nem is számítottam, hogy valaha még hasznát veszem, és most már végképp nincs rá szükségem, legfeljebb, hogy előveszem és el-elnézegetem. Ha fölveszed, szinte nem is érzed a súlyát.
– Nem valami... nos, nem hiszem, hogy nagyon illenék rám – mondta Frodó.
– Ezt mondtam magam is – jegyezte meg Bilbó. – De a külsővel ne törődj. Ruha alatt is viselheted. Gyerünk, vedd fel. S ez maradjon a kettőnk titka. Ne szólj róla senki másnak. De én mindjárt jobban érezném magam, ha tudnám, hogy rajtad van. Valahogy úgy képzelem, ezen még a Fekete Lovasok tőre sem hatol egykönnyen át – fejezte be halkan.
– Rendben van, fölveszem – mondta Frodó. Bilbó föladta rá, aztán felövezte a derekára a Fullánkot, majd Frodó mindezek fölé fölvette régi, viharvert nadrágját, zubbonyát, köpenyét.
– Közönséges hobbitnak látszol – mondta Bilbó. De a látszat csal. Sok szerencsét! – Elfordult, kinézett az ablakon, egy dalt próbált eldúdolni.
– Nem is tudom, hogy köszönjem meg, Bilbó, ezt, meg a korábbi sok kedvességedet – mondta Frodó.
– Ne is próbáld! – mondta a vén hobbit. Visszafordult, és hátba vágta. – Jujj! – jajdult fel. – Olyan kemény vagy, hogy még hátba vágni se lehet. Szóval, mi hobbitok tartsunk össze, kiváltképp mi, Zsákosok. Cserébe csak egyet kérek: amennyire lehet, vigyázz magadra, és annyi hírt, annyi régi éneket, regét hozz haza, amennyit csak bírsz. Én mindent megteszek, hogy mire te megjössz, befejezzem a könyvemet. Szeretnék egy másodikat is írni, ha még futja az időmből. – Sarkon fordult, odaállt az ablakba, és halkan énekelni kezdett:

Tűznél ülök, s elgondolom, mi szépet láttam én, 
pillangókat s virágokat nyári gyep szőnyegén;
aranyleveles őszöket dús túlérett nyarat; hajnali köd, napfény-ezüst, 
szél járja hajamat.
Tűznél ülök, s elgondolom, milyen lesz a világ, 
ha jön a tél, amelynek én nem látom már tavaszát.
Mert annyi minden van mais, mit nem láttam soha, 
minden ligetnek más zöld színt hoz az új év új tavasza.
Tűznél ülök, s elgondolom, hajdankorok embereit, 
s hogy jönnek Majdanok, miket már mások látnak itt.
De míg ülök, s elgondolok sok hajdan-volt időt, 
visszatérők halk neszeit várom ajtóm előtt.

Hideg, szürke, december végi nap volt. Keleti szél húaott a csupasz ágak közé és zúgatta a hegyekben a sötét fenyőfákat. Rongyos felhők vágtattak a fejük fölött, feketén, mélyen. Mire leereszkedett a kora este szomorú árnya, a társaság útra készen állt. Szürkületkor akartak útra kelni, mert Elrondtól azt a tanácsot kapták, hogy ha csak lehet, az éj leple alatt utazzanak, mindaddig, amíg Völgyzugolyt messze maguk mögött nem hagyják.
– Tartanotok kell Szauron számtalan szolgájának szemétől – mondta. – Nem kétlem, hogy a Lovasok vereségének híre már eljutott hozzá, s most tombol dühében. Kémei hamarosan szárnyra, lábra kelnek, s megtelnek velük az északi földek. Még az égboltra is ügyeljetek!
A társaság nem sok hadiszerszámot vitt, hiszen a reményük nem a harcban, hanem a titkosságban rejlett. Aragorn csak Andúrilt viselte az oldalán, más fegyvere nem volt, s zöld-rozsdabarna ruhában kelt útra, mint aki erdőbe indul. Boromir hosszú kardja Andúrilra hajazott, csak nem volt olyan előkelő származású; ő még pajzsot is viselt, s a vállán csatakürtöt.
– Harsányan és tisztán zeng a hegyek és a völgyek közt – mondta –, s Gondor minden ellenségét megfutamítja! – Szájához emelte, fújt rajta egy nagyot, visszhangja szikláról sziklára szökkent, s aki csak hallotta, mind talpra ugrott Völgyzugolyban.
– Kétszer is gondold meg, Boromir, hogy belefújsz-e – mondta Elrond –, amíg nem állsz ismét hazád határán, vagy nem kényszerít rá a szükség.
– Lehet, hogy igazad van – mondta Boromir –, de én induláskor mindig megfújom a kürtöm, s ha utána sötétben vonulunk ki, nem lopakodom az éjszakában, mint egy tolvaj.
Gimli, a törp volt közöttük az egyetlen, aki nyíltan viselte rövid páncélingét, mert a törpök könnyen veszik a terhet: s az övébe széles fejű baltát tűzött. Legolasnak íja volt, puzdrája, s az övén hosszú, fehér tőr. Az ifjabb hobbitok azokat a kardokat viselték, amelyekre a Sírbuckákban tettek szert, de Frodónál nem volt más fegyver, csak a Fullánk; mint Bilbó kérte, a ruhája alatt. Gandalf kezében bot volt, de az oldalán ott lógott Glamdring, a tünde-kard. Orcrist párja, mely ott hever most Thórin mellén a Magányos Hegy alatt.
Elrond mindnyájukat ellátta meleg ruhával; kabátjuk-köpönyegük prémmel bélelt. Tartalék élelmük, ruhájuk és takaróik egy póni hátán, ugyanazon szerencsétlen jószágén, amelyet Bríből hoztak.
A völgyzugolyi tartózkodás valósággal csodát művelt vele: szőre megfényesedett, s mintha a fiatalság életereje költözött volna belé. Samu ragaszkodott hozzá, hogy ezt vigyék magukkal, mert Bugát (ő így hívta), elemészti a bánat, ha nem tarthat velük.
– Az az állat majdhogy meg nem szólal – mondta –, s ha sokáig maradnánk itt, még beszélni is megtanulna. Ahogy rám néz, az legalább olyan érthető, mintha Pippin úr szavakkal mondaná: “Ha nem visztek magatokkal, Samu, utánatok megyek.“ – Így hát Buga lett a teherhordó, s mégis ő volt a társaság egyetlen tagja, akin nem látszott, hogy levert lenne.
A nagy csarnokban, a kandalló mellett hangzott el az istenhozzád, s már csak Gandalfra vártak, aki nem jött még ki a házból. A nyitott ajtókon kiszűrődött a tűz fénye, és egy-egy ablak is lágy fényben derengett. Bilbó köpenyébe burkolózva némán állt a küszöbön, Frodó mellett. Aragorn ült, fejét térdére hajtva; csak Elrond tudta pontosan, hogy ez az óra az ő számára mit jelent. A többiek meganynyi árnyalak a szürkületben.
Samu csak téblábolt a póni mellett, szívta a fogát, s mogorván bámult a sötétbe, arrafelé, ahol a folyó zúgott lenn a köveken; soha ily kevéssé nem vágyott a kalandokra.
– Buga, édes öregem – mondta –, hogy neked is mi a fenének kell velünk jönnöd. Ha egyszer itt maradhattál és hízhattál volna a finom szénán, amíg a fű ki nem zöldül. Buga csapott egyet a farkával, és nem szólt semmit.
Samu megigazította a hátán a málhát, s gondolatban végigfutott mindazon, amit becsomagolt, mert hátha mégis kifelejtett valamit: legnagyobb kincsén, a konyhafelszerelésén; a kis doboz són, amit mindig magával vitt, s feltöltött, ha csak módja nyílt rá; a jókora mennyiségű pipafüvön (amiből még ennyi sem lesz elég, az biztos); a tűzkövön és a kenderkócon; a gyapjúnadrágon és fehérneműn; gazdája sok apró holmiján, amit az mind elfelejtett becsomagolni, de Samu csak azért is elhozta, hogy majd diadalmasan odaadja neki, ha szüksége lesz rá. Mindent végiggondolt.
– Kötél! - motyogta. – Kötél nincs. Pedig épp tegnap este mondtam: Samu, egy darab kötél nem ártana. Ha nincs, biztos, hogy kelleni fog. Nos, kelleni is fog. És most már nincs honnan szerezzek.
Ekkor lépett ki a házból Elrond Gandalffal, s magához szólította a társaságot. – Ez az utolsó szavam – mondta halkan. – A Gyűrűhordozó útnak indul, hogy megkeresse a Végzet-hegyet. Ő az egyetlen, akit kötelesség terhel: sem eldobnia, sem az Ellenség bármiféle szolgájának átadnia nem szabad a Gyűrűt, sőt még a kezébe adnia sem senkinek, kivéve a társaság és a Tanács tagjait, de az ő kezükbe is csak végszükségben. A többiek szabad elhatározásukból tartanak vele, hogy útközben segítsék. Vele maradhatnak, visszafordulhatnak, vagy más útra térhetnek, ahogy adódik. Minél messzebb mentek, annál nehezebb visszajönnötök, de sem eskü, sem parancs nem köt, hogy továbbmenjetek, mint ameddig önként mentek. Mert nem ismeritek még a szívetek erejét, s nem tudjátok, hogy melyiktek mivel találkozik az úton.
– Áruló az, aki ott vesz búcsút, ahol az út sötétté válik – mondta Gimli.
– Lehet – mondta Elrond –, de aki nem tudja, mi az az éjszaka, ne tegyen esküt, hogy sötétben vándorol.
– Az eskü szó erőt önt a megreszkető szívbe – mondta Gimli.
– Vagy megtörheti – mondta Elrond. – Ne tekintsetek messze előre! De induljatok bátor szívvel! Ég veletek, s kísérjen utatokon a tündék, emberék és minden szabad nép áldása. S ragyogjanak rátok a csillagok!
– J-jó szerencsét! – kiáltotta Bilbó dideregve. – Azt nem hiszem, Frodó fiam, hogy naplót vezethetnél, de ha hazajössz, mindenről beszámolsz részletesen, azt elvárom tőled, és ne maradj el túl sokáig! Ég veled!
Elrond háza népéből még sokan álltak kinn a sötétben, s kívántak nekik halkan szerencsés utat. Nevetés nem hallatszott, se dal, se muzsika. Fordult az út, s ők némán belevesztek az éjszakába.
Átmentek a hídon, s elindultak fölfelé a meredek és kanyargós úton, amely Völgyzugoly mély völgyéből kivezetett; végül a fellápra értek. A hangafű között éles szél sziszegett. Még egy búcsúpillantást vetettek az Utolsó Meghitt Otthon alattuk pislákoló fényeire, s jól kilépve elindultak az éjszaka mélyébe.
A Brúinen Gázlójánál letértek az Útról és dél felé fordultak a dimbes-dombos vidék keskeny ösvényein. Céljuk az volt, hogy ezt az irányt tartsák a Hegyek nyugati oldalán még hosszú napokig és sok-sok mérföld távolságra. A táj sokkal kietlenebb és csupaszabb volt, mint a Nagy Folyó zöld völgye Vadonföldön, a hegyvonulat túloldalán, s az útjuk is lelassult; de azt remélték, így elkerülhetik a barátságtalan szemeket. Szauron eddigelé nemigen küldözgetett kémeket e lakatlan vidékre, s itt az ösvényeket is jószerint csak Völgyzugoly népe ismerte.
Gandalf gyalogolt elöl, s vele Aragorn, aki még sötétben is tudta, hogy merre járnak. A többiek libasorban kettőjük mögött, leghátul az éles szemű Legolas, utóvédként. Útjuk első része sivár volt és kínkeserves, és Frodó nem is igen jegyzett meg belőle mást, csak hogy szakadatlanul fújt a szél. Keletről, a Hegyekből sok borús napon át fütyült jegesen, s matató ujjait mintha semmiféle öltözék nem tudta volna távol tartani. Bár a társaság jól felöltözött, ritkán fordult elő, hogy valamelyikük ne fázott volna, útban és pihenés közben egyaránt. Nappali álmuk egy-egy horpadásban, vagy az itt-ott bozótossá összeálló tüskebokrok tövében, igencsak nyugtalan volt. Estefelé fölverte őket az őr, s ettek. Ez volt a főétkezésük: általában hideg és kedvetlen, mert ritkán kockáztatták meg, hogy tüzet rakjanak. Este aztán továbbindultak, amennyire lehetett, s ahogy ösvényt találtak, dél felé.
A hobbitok kezdetben úgy érezték, hiába gyalogolnak-botorkálnak szakadásig, csigalassúsággal haladnak és nem jutnak sehová. Teltek a napok, s a táj mit sem változott. Végül mégiscsak közelebb kerültek a hegyek. Völgyzugolytól délre egyre magasabbak lettek, s a hegylánc elkanyarodott nyugatra, a fő vonulat lábánál a sivár dombok összezsúfolódtak, s a mély völgyek megteltek féktelen patakokkal. Ösvény csak kevés akadt, az is kanyargós, s nemegyszer szakadék szélére vagy mocsárba vezetett.
Már vagy két hete úton voltak, mire az idő megváltozott. Egyszerre elállt a szél, majd átváltott délire. A vágtató felhők fölszálltak, majd eloszlottak, és előbújt a sápadtan csillogó nap. A hosszú, nyaktörő éjszakai menetet derűs és hideg hajnal követte. A társaság alacsony hegyhátra ért, amelyet vénséges vén magyalfák koronáztak; szürkészöld törzsüket mintha a hegy kövéből faragták volna. Sötét levelük csillogott, s bogyójuk vörösen izzott a kelő nap fényében.
Messze délen Frodó büszke hegyek homályos körvonalátlátta;látszólag az ő útjukra éppen keresztben. E magas hegyvonulat bal oldalán három csúcs: a legmagasabb és a legközelebbi úgy meredt föl, mint egy hófödte agyar; csupasz északi lejtőjét még nagyrészt árnyék borította, ám ahol elérte már a ferde napfény, vörös fényben izzott.
Gandalf megállt Frodó mellett, s a szeme fölé emelte a tenyerét. – Jól haladtunk – mondta. – Már annak a földnek a határán járunk, amelyet az emberek Magyalföldnek neveztek el; boldogabb időkben, mikor Eregion volt a neve, még sok tünde élt itt. Varjúröptén számítva háromszor ötvenegy mérföldet jártunk, a magunk lábán mérve sokkal többet. A táj s az idő most már szelídebb lesz, de lehet, hogy épp ettől sokkal veszélyesebb.
– Akár az, akár nem, a napsütésnek iszonyúan örülök – mondta Frodó, és hátralökte a csuklyáját, hadd süsse az arcát szabadon a nap.
– De a hegyek még előttünk vannak – mondta Pippin. – Úgy látszik, az éjjel eltértünk kelet felé.
– Nem – mondta Gandalf. – Csak épp hogy a tiszta levegőben messzebbre láttok. Azokon a csúcsokon túl a hegyvonulat elfordul délnyugatra. Elrond házában bőven akad térkép, hát meg se néztétek egyiket sem?
– De, néha – mondta Pippin –, csak épp hogy már nem emlékszem. Frodónak az ilyesmihez jobb feje van.
– Nekem nem kell térkép – mondta Gimli. Most ért oda Legolassal, s valami különös fény izzott mélyen ülő kék szemében. – Ez az a föld, ahol ősatyáink dolgoztak, sok fém- és kőmunkánk, sok dalunk és regénk őrzi e hegyek képét. Ott magasodnak álmainkban is: Baraz, Zirak, Shathúr.
– Tulajdon szememmel eddig csak egyszer láttam őket, akkor is messziről, de ismerem mindet, a nevüket is, mert alattuk húzódik Khazad-dűm, a Törptárna, amit most Fekete Gödörnek hívnak, vagy tünde-nyelven Móriának. Az ott a Barazinbar, a Vörösfok, a kegyetlen Caradhras; azon túl Ezüstfok és Felhősfő; Celebdil, a Fehérhegy és Fanuidhoil, a Szürkehegy, amit mi Zirak-zigilnek és Bundushathűrnak hívunk.
A Ködhegység ott kettéválik, s a két ága közt fekszik az az árnyas völgy, amit mi sose feledünk el: Azanulbizar, a Feketapatak völgye, a tündék nyelvén Nanduhirion.
– Épp oda tartunk, a Feketepatak völgyébe – mondta Gandalf. – Ha átjutunk a hágón, amit Vörösfoki Kapunak hívnak, a Caradhras túloldalán, akkor már le tudunk ereszkedni a Feketepataki Zúgón a törpök mély völgyébe. Ott a Tükörtó, és ott ered a jéghideg forrásból az Ezüstér.
– A Khaled-záram vize fekete – mondta Gimli –, s a Kibil-nála forrásai hidegek. Szívem megreszket a gondolattól, hogy tán nemsokára meglátom őket.
– Teljék örömöd a látványban, jó törpöm! – mondta Gandalf. – De akárhogy örülsz is, nyomban tovább kell mennünk a völgyből. Az Ezüstfok lábánál a titkos erdőkbe, azokon át a Nagy Folyóhoz, s onnét... 
Elhallgatott. 
– Úgy ám, s onnét? – kérdezte Trufa.
– Az utunk céljához, legvégül – mondta Gandalf. Nagyon messzire nem látunk el. Örüljünk, hogy utunk első részén épen és egészségesen túljutottunk. Azt hiszem, itt pihenünk egyet, nemcsak ma, hanem holnap is. Itt Magyalföldön egészséges a levegő. Sok gonoszságnak kell esnie egy földön, amíg az teljesen elfelejti, ha valaha is laktak ott, a tündéket.
– Ez igaz – mondta Legolas. - De a föld tündéi mások voltak, mint mi, erdőtündék, s a fák és a fű már nem is emlékeznek rájuk. Hallom, már csak a kövek siratják őket: belénk vájtak, szépre faragtak, magasra raktak; elmúltak. Innét el. Már réges-rég révbe jutottak.
Aznap reggel tüzet gyújtottak egy magyalbokrokkal szegélyezett mélyedésben, s reggelijük-ebédjük vidámabb volt, mint bármelyik, mióta útra keltek. Utána nem siettek lefeküdni, mert arra számítottak, hogy az egész éjszakát átalusszák, s csak másnap este indulnak tovább. Csak Aragorn volt hallgatag és nyugtalan. Egy idő múltán otthagyta a társaságot, s fölment a tetőre; ott megállt egy fa árnyékában, elnézett délre és nyugatra, és félrehajtotta a fejét, mint aki hallgatódzik. Aztán visszament a horpadás szélére, a nevetgélő, beszélgető társasághoz.
– Mi baj, Vándor? – szólt fel neki Trufa. – Mit keresel? Hiányzik a keleti szél?
– Az aztán nem – mondta Aragorn. – De valami más. Én sok évszakot megéltem itt Magyalföldön. Nép nem él itt, de más teremtmény sokféle, és mindig, kiváltképp madarak. Ám rajtatok kívül most minden hallgat. Körülöttünk mérföldekre semmi nesz, s a hangotok mintha visszhangot verne. Nérn értem.
Gandalf hirtelen támadt érdeklődéssel tekintett föl. Mégis, mi lehet az oka? Más is, mint hogy meglepődtek a négy hobbit láttán, hogy rólunk, többiekről ne is szóljak, itt, ahol ilyet ritkán látnak, ritkán hallanak?
– Reméljük, csak meglepődtek – mondta Aragorn. De én valami éberséget, félelmet érzek, amit itt még sohasem tapasztaltam.
– Akkor jó lesz vigyáznunk – mondta Gandalf. – Ha egy kószával jársz, hallgass a szavára, megéri, különösen ha az a kósza Aragorn. Fogjuk halkra a szót, pihenjünk csöndesen, és állítsunk őrséget.
Az aznapi első őrség Samura esett, de Aragorn is csatlakozott hozzá. A többiek elaludtak. A csönd egyre mélyült, annyira, hogy már Samu is megérezte. Hallani lehetett az alvók lélegzetét. A póni farkának suhogása, lábának egy-egy dobbanása hangos zajként hatott. Samu még az ízületei roppanását is hallotta, ha moccant. Halálos csönd vette körül őket, kéken borult fölébük az ég, amikor a nap keletről fölívelt. Ám messze, keleten, feltűnt egy fekete folt. Nőtt, növekedett, s mint a szélűzte füst, sodródott észak felé.
– Mi az ott, Vándor? – kérdezte Samu suttogva Aragornt. – Nem felhőnek nézem. – Aragorn nem felelt, csak figyelte az eget. Rövidesen már Samu is látta, hogy mi az, ami közeledik. Sebesen szálló madárrajok keringtek s cikáztak erre-arra, mintha keresnének valamit; mind közelebb-közelebb.
– Feküdj le, és hallgass! – súgta Aragorn, s lehúzta Samut egy magyalbokor árnyékába; mert egész regimentnyi madár vált ki a főseregből s közeledett alacsonyan, egyenest a gerincnek véve az irányt. Samu afféle nagy testű varjaknak nézte őket. Ahogy elszálltak fölöttük, sűrűn, hogy árnyékuk a földön feketén követte őket, harsány károgás sértette a fülüket.
Míg el nem vesztek a távoli északon és nyugaton, s az egész égbolt meg nem tisztult, Aragorn nem állt föl. Amikor fölugrott, ment, s fölkeltette Gandalfot.
– Fekete varjak ezrei röpködnek a vidék fölött a Hegyektől a Szürkevízig – mondta –, s épp most röpültek át Magyalföldön. Ezek nem idevalósiak; fangorni vagy dúnföldi rrebainok. Nem tudom, mit keresnek itt, lehet, hogy valami vész elől menekülnek délről, de azt hiszem, inkább a vidéket kémlelik. Héját is láttam, szép számmal, magasan fönn. Úgy érzem, mégis inkább folytatnunk kellene az utat az éjjel. Magyalföld nem egészséges a mi számunkra figyelik.
– Akkor ugyanez a helyzet a Vörösfoki Kapuval is mondta Gandalf. – El se tudom képzelni, hogy jutunk át rajta észrevétlenül. De hát ezen majd akkor gondolkozzunk, ha kell. Ami meg az esti indulást illeti, sajnos igazad van.
– Még szerencse, hogy a tüzünk nemigen füstölt, s majdnem leégett, mire a varjak ideértek – mondta Aragorn. – Ki kell oltani, és újabb tüzet nem gyújtunk.
– Hát ha ez nem dögvész és bosszúság! – mondta Pippin. - A hírek: tűz nincs, újabb éjszakai menet. - Ezt várta, mikor késő délután fölébredt. – És mindez egy raj varjú miatt! Azt reméltem, ma este végre tisztességesen vacsorázunk: meleget.
– Nos, reméld csak tovább – mondta Gandalf. – Még sok nem várt lakoma állhat előtted. Én, a magam részéről, szerettem volna békében elszívni egy pipát és megmelegíteni a lábamat. Egy azonban biztos: minél délebbre kerülünk, annál melegebb lesz.
– Túlságosan is meleg, azt hiszem – súgta Frodónak Samu. – Már kezdek arra gondolni, ideje, hogy megpillantsuk azt a Tűzhegyet, s hogy meglássam végre, hogy úgy mondjam, az Útcélját. Először azt hittem, ez a Vörösfok vagy micsoda máris az, egészen addig, amíg Gimli meg nem mondta, hogy mi. Azon a faramuci törp-nyelvén! Samu szemének a térkép mit se mondott, s ezeken az idegen földeken olyan nagynak érzett minden távolságot, hogy teljesen elveszítette a józan mértéket.
A társaság egész nap a rejtekhelyén maradt. A fekete madarak még elszálltak fölöttük egyszerkétszer: de ahogy a nyugatra tartó nap vörös színt öltött, eltűntek dél felé. A társaság, amint sötét lett, útra kelt, most kissé keletebbre, a Caradhras felé, amely a távolban még mindig halványvörösen izzott a lenyugvó nap fényében. Ahogy az ég elsötétült, sorra bukkantak elő a csillagok.
Aragorn útmutatásával könnyen járható ösvényre leltek. Frodó valami ősi út maradványának vélte, mely valaha széles lehetett, sima, és Magyalföldről vezetett a Hágóhoz. A hold, mely immár megtelt, ott csüngött a hegyek fölött, és sápadt fényébe fekete árnyékot vetettek a kövek. Sokat közülük mintha szorgos kezek faragtak volna, bár most vigasztalanul hevertek egymás hegyén-hátán a sivár és kihalt földön.
Akkor történt, pirkadat előtt, amikor a leghidegebb volt, s a hold épp lemenőben. Frodó fölnézett az égre. Egyszerre úgy látta, vagy inkább úgy érezte, árnyék húz el a csillagok előtt; egy pillanatra elhalványultak, majd újra fölvillantak.
– Te láttad, hogy valami elhúzott fölöttünk? – kérdezte aggódva Gandalfot, aki ott ment előtte.
– Nem, de éreztem, akármi volt is – felelte Gandalf. Lehet, hogy semmi, csak egy felhőfoszlány.
– Akkor ugyancsak gyorsan járt – mondta Aragorn –, s nem a széllel.
Aznap éjjel nem történt más. A reggel még derűsebb volt, mint a megelőző. De a levegő ugyancsak lehűlt: a szél is fordulóban; kezdett újra keletire válni. Még két éjszaka folytatták az utat, mind följebb-följebb, de mind lassabban is, ahogy az út a hegyek közé kanyarodott, s mind nyomasztóbban tornyosultak fölébük a csúcsok. A harmadik reggel a Caradhras, e hatalmas, hókoronát viselő csúcs, már ott emelkedett előttük, oldala meredek volt és csupasz, de fakóvörös, mintha vér mocskolná.
Az ég valahogy sötétnek tűnt, s csak bágyadtan sütött a nap. A szél már teljesen megfordult, és északkeletivé vált. Gandalf beleszagolt a levegőbe, és hátranézett.
– Szigorodik a tél a hátunk mögött – mondta halkan Aragornnak. – Az északi hegyek fehérebbek, mint voltak; a derekáig hó borítja mindet. Ma éjjel már magasan fenn, a Vörösfoki Kapuhoz vezető úton járunk. A keskeny ösvényen igencsak könnyű lesz megfigyelni minket, s lehet, hogy gonosz csapda vár, de akkor is az időjárás a gyilkosabb ellenségünk. A te útvonaladról most mi a véleményed, Aragorn?
Frodó kihallgatta a szavaikat, s megértette, hogy Aragorn és Gandalf valami régi, már jóval korábban megkezdett vitát fűz tovább. Aggódva figyelt.
– Jól tudod, Gandalf, hogy az útvonalunkat elejétől végig helytelennek tartom – felelt Aragorn. – S minél távolabb jutunk, az ismert és ismeretlen veszélyek annál inkább gyarapodnak. De akkor is mennünk kell, semmi értelme, hogy halogassuk az átkelést. Délebbre nincsenek hágók, csak a rohani. De abban sem bízom, mióta Szarumánról azokat az új híreket hoztad. S ki tudja, most kit szolgálnak a Lovasurak?
– Úgy van, ki tudja? – mondta Gandalf. – De van más út is, ami nem a Caradhras hágón vezet át; a sötét és titkos út az, amiről már sok szó esett kettőnk között.
– Akkor most ne beszéljünk róla! Még ne. És nagyon kérlek, ne szólj róla a többieknek, amíg ki nem derül, hogy más utunk nincs.
– Döntenünk kell, mielőtt továbbmennénk – felelt Gandalf.
– Akkor vitassuk meg mi, amíg a többiek alusznak mondta Aragorn.
Késő délután, miközben a többiek “reggeliztek“, Gandalf és Aragorn félrehúzódott, és a Caradhrast nézte.
A hegy oldala most sötét volt és komor, s a csúcsát felhő födte. Frodó figyelte őket, s azon töprengett, a vitájuk vajon hogy végződött. Mikor a társasághoz visszatértek, Gandalf elmondta nekik, hogy úgy döntöttek: szembeszállnak az időjárással és a magassággal. Frodó megkönynyebbült. Nem is sejtette, mi lehet az a sötét és titkos út, de Aragornt láthatólag még az említése is kétségbeejtette, s Frodó örült, hogy a tervet elejtették.
– A jelekből ítélve, amelyeket az utóbbi időben megfigyeltünk – mondta Gandalf –, félek, hogy a Vörösfoki Hágót figyelik; s az időjárás miatt is kétségeim vannak. Lehet, hogy megered a hó. Igyekeznünk kell, amennyire az erőnkből telik. De így is kétnapi járás, amíg a hágóra fölérünk. Ma korán sötétedik. Amint elkészültök, indulunk.
– Ha szabad, adnék egy tanácsot – mondta Boromir. – Én a Fehérhegyek árnyékában nőttem fel, s konyítok valamit a hegyvidéki utazáshoz. Ha rosszabb nem, hát keserves hideg vár, amíg a túloldalon lefelé indulhatunk. És ugyan mit ér, hogy a titkunkat megőriztük, ha holtra fagyunk? Itt akad még néhány fa és bokor, mindenki törjön s hozzon magával egy akkora ágat, amekkorát elbír.
– És Buga talán többet is egynél, ugye, fiam? – mondta Samu. A póni bánatos pofával bámult vissza rá.
– Helyes - mondta Gandalf. – De tüzet raknunk nem muszáj... csak ha választanunk kell a tűz és a halál közt. A társaság fölkerekedett. Kezdetben jól haladtak, de az út hamarosan meredek lett és nehéz. A kanyargós kaptató helyenként szinte eltűnt, eltorlaszolták a kőgörgetegek. A sűrű felhők alatt koromsötét volt az éjszaka. Éles szél kavargott a sziklák körül. Éjfélre érve a nagy hegy térdénél jártak. A keskeny ösvény egy sziklafal tövében elfordult balra, s a sötétben láthatatlanul a Caradhras komor oldala tornyosult fölébük; jobb kéz felől, ahol az oldal hirtelen szakadékba torkollt, a sötétség tengere terült el.
Kínkeservesen vonszolták föl magukat a meredek lejtőn, s fent megálltak egy percre. Frodó lágy érintést érzett az arcán. Kinyújtotta a karját, s látta, hogy hópelyhek ülnek a köpenye ujján.
Mentek tovább. De csakhamar sűrűn megeredt a hó, teli lett vele a levegő, ott kavargott Frodó szeme előtt. Aragornt és Gandalfot, a két görnyedt alakot egykét lépéssel maga előtt már alig-alig látja.
– Ez csöppet sem tetszik nekem - lihegett közvetlenül a háta mögött Samu. – Semmi kifogásom a hó ellen egy szép téli reggelen, de szívem szerint akkor is inkább ágyból nézem. Bár ez is Hobbitfalvára hullana! Hogy ott örüljenek neki! – Az Északi Fertály fellápjain kívül a Megyében másutt ritkán esett a hó, s ha esett, élvezték, mulatságosnak tekintették. Nincs élő hobbit (csak Bilbó), aki emlékeznék az 1311-es Ádáz Télre, mikor a Borbuggyan folyó jegén át fehér farkasok rohanták meg a Megyét.
Gandalf megállt. Csuklyáját, vállát vastagon ülte meg a hó; csizmája is bokáig hóban gázolt.
– Ez az, amitől féltem – mondta. – Nos, ehhez mit szólsz, Aragorn?
– Tartottam tőle magam is – felelte Aragorn –, de mástól még inkább. Tudom, mekkora veszély a hó, bár ilyen messze, délen, ritkán havazik ennyire, legfeljebb fenn a hegyek között. S mi még csak nem is vagyunk magasan; itt lenn az utak többnyire egész télen járhatók.
– Csak tudnám, ezt az Ellenség agyalta-e ki – mondta Boromir. – Odahaza mifelénk azt beszélik, hogy az Árnyékhegységben, Mordor határán ő irányítja a viharokat. Különös hatalma van és számos szövetségese.
– Hát, ha északról le tudta hozni a havat, hogy itt, háromszor háromszáz mérföldnyire bajt okozzon nekünk – mondta Gimli -, akkor ugyancsak hosszúra nőtt a karja. 
– Hát hosszúra – mondta Gandalf.
Míg álldogáltak, elült a szél, és a hóesés is gyérült, majdnem teljesen megszűnt. Aztán taposták tovább a havat. De alig nyíllövésnyire jutottak, a vihar megújult dühvel rontott rájuk. Fütyült a szél, vakítóan vágta képükbe a pelyheket. Hamarosan már Boromir is érezte, hogy képtelen továbbmenni. A hobbitok kétrét hajolva küszködtek a termetes emberek mögött, de nyilvánvaló volt, hogy ha a havazás el nem áll, nem jutnak tovább. Frodó lába, akár az ólom, Pippin alighogy vonszolta magát. Még Gimli is, akinél kitartóbb törp nemigen született még, zsörtölődött, ahogy a havat taposta.
A társaság egyszer csak némán megállt, mintha összebeszélt volna. Körös-körül a sötétből baljós hangokat hallottak. Lehet, hogy a szél játszott a sziklafal repedéseiben, de amit hallottak, az akkor is vad hahota, fülsértő kurjongatás volt. Kövek potyogtak csattogva a hegyoldalon, fütyültek el a fejük fölött, vagy csapódtak az ösvényre előttük-körülöttük. S hébe-hóba tompa dübörgés, ahogy egy-egy irdatlan szikla gördült le a lejtőn.
– Ma éjjel már nem tudunk továbbmenni – mondta Boromir. – Akinek úgy tetszik, mondja, hogy ez a szél; de én vészjósló hangokat hallok, s ezek a kövek minket vesznek célba.
– Én azt mondom, csak a szél – mondta Aragorn –, de ez mit sem változtat a szavaid igazán. A világon sok minden létezik, ami gonosz és ellenséges; korántsem kedveli a két lábon járókat, de Szauronnak nem szövetségese, a maga célját követi. Egyik-másik jóval vénebb, mint ő.
– Caradhrast valaha úgy hívták, a Kegyetlen mondta Gili –, s már akkor is réges-rég rossz neve volt, amikor Szauronnak e földeken még a hírét sem hallotta senki.
– Olyan mindegy, hogy ki az Ellenség, ha a támadását nem tudjuk visszaverni – mondta Gandalf.
– Akkor hát mit tehetünk? – kiáltotta kétségbeesetten Pippin. Trufa és Frodó támogatta kétoldalról, s egész testében reszketett.
– Vagy megállunk itt, ahol vagyunk, vagy visszafordulunk – mondta Gandalf. – Nincs értelme továbbmennünk. Valamivel feljebb, ha jól emlékszem, az ösvény kitér a sziklák közül egy sekély, tágas mélyedésbe a hosszú és kegyetlen lejtő alján. Ott semmi se véd a hótól és a kőzáportól... vagy akármi mástól.
– De annak sincs értelme, hogy visszamenjünk, amíg tombol a vihar – mondta Aragorn. – Útközben nem akad egyetlen hely sem, mely jobb menedéket nyújtana, mint ez a kőfal, amelynek a tövében állunk.
– Menedéket! – motyorgott Samu. – Ha ez menedék, akkor a tetőtlen fal már ház.
A társaság, amennyire csak lehetett, hozzátapadt a sziklafalhoz. Az délre nézett, s lent bemélyedt egy kicsit, így hát azt remélték, valamicske védelmet majd csak nyújt a hó és a hulló kövek ellen. De megújuló szélrohamok kavarogtak körülöttük, és a hó sűrűbben hullott, mint valaha.
Összebújtak, háttal a falnak. Buga, a póni türelmesen, de búsan álldogált a hobbitok előtt, s a széltől némileg védte őket; de rövidesen már térdig állt a hóban, s a hófúvás egyre nőtt. Ha nem lettek volna nagy termetű társaik, a hobbitokat hamarosan ellepte volna a hó.
Frodó elaludt; érezte, hogy jóleső, meleg álomba merül. Mintha tűznél melengette volna a lábát, s a kandalló túloldaláról, a homályból, Bilbó hangját vélte hallani: nem vagyok éppen nagy véleménnyel a naplódról – mondta Bilbó. – Hóvihar január huszadikán; igazán kár volt visszafordulnod, csak hogy ezt közöld velem.
– De pihennem és aludnom kellett, Bilbó – nyögte ki nagy keservesen, mikor érezte, hogy rázzák a vállát, s ráébredt a fájó valóságra. Boromir kiemelte őt a hófészekből.
– Ezt a félszerzetek nem élik túl, Gandalf – mondta a gondori. – Haszontalan, hogy itt üljünk, amíg teljesen el nem lep a hó. Ki kell agyalnunk valamit, hogy mentsük az életünket.
– Itasd meg őket – mondta Gandalf, beletúrt a málhájába, s előhúzott egy bőrös kulacsot. – Egy-egy kortyot mindenkinek, hogy mindnyájunknak jusson. Ez kincset ér. Miruvor – az imladrisi szíverősítő. Elrondtól kaptam, búcsúzóul. Add körbe!
Amint a meleg és illatos italból egy csöpp lecsurgott Frodó torkán, máris úgy érezte, hogy új erő költözött bele, s megszűnt végtagjainak ólmos fáradtsága. De a hózápor nem csitult. Sűrűbben kavargott, mint valaha, s a szél is fülsértőbben fütyült körülöttük.
– Mit szólnál hozzá, ha tüzet raknánk? – kérdezte hirtelen Boromir. – Úgy érzem, Gandalf, itt az ideje, hogy válasszunk a tűz és a halál között. Az biztos, hogy ha ellep a hó, egyszer s mindenkorra elrejt az ellenség szeme elől, de az már nem segít rajtunk.
– Gyújts tüzet, ha tudsz – mondta Gandalf. – Ha létezik olyan őrszem, aki ezt a hóvihart kibírja, az úgyis lát, ha tüzet gyújtunk, ha nem.
De hiába hoztak fát és tűzszerszámot Boromir tanácsára, egy tünde, sőt egy törp ügyességét is meghaladta volna, hogy a kavargó hóban olyan lángot szítson, ami kibírja a szél rohamát, vagy belekapjon a nedves fába. Végül, vonakodva bár, Gandalf vette kézbe a dolgot. Fölvett egy ágat a farakásról, egy pillanatra magasba emelte, aztán egy harsány parancsszóval – naur an edraith ammen! belevágta a végét a többi közé. A fából hatalmas zöldeskék láng csapott fel, s már égett is ropogva a máglya.
– Ha bárki figyel minket, most lelepleztem magam mondta. – Gandalf itt van – írtam az égre olyan betűkkel, amelyeket Völgyzugolytól az Anduin torkolatáig mindenki ismer.
De bánta is már a társaság az éber vagy ellenséges szemeket! Szívük földerült a tűz látványától. A fa vígan pattogott, körös-körül sziszegett a hó, pocsolyák kúsztak a talpuk alá, s ők boldogan melengették kezüket a tűznél. Körülállták, fölébe hajoltak a csöpp táncoló, repdeső lángocskának. Fáradt és aggódó arcukat vörösre festette a fény, mögöttük az éjszaka, mint a fekete fal.
De a fa hamar elfogyott, és a havazás csak nem állt el.
A tűz már majdnem leégett, most dobták rá az utolsó ágat.
– Végére jár az éjszaka – mondta Aragorn. – Mindjárt pirkad.
– Ha ugyan a pirkadat át tud hatolni a felhőn mondta Gimli.
Boromir kilépett a körből, s belebámult a sötétségbe. - Már nem hullik olyan sűrűn – mondta –, a szél is enyhül. Frodó fáradtan nézte a hópelyheket, amint a sötétből jövén egy pillanatra fehéren meg-megvillannak a haldokló tűz fényében; de jó darabig nem látta, hogy ritkulnának. Majd egyszerre, mikor már majdnemhogy újra elnyomta az álom, rádöbbent, hogy a szél valóban alábbhagyott, s ritkábbak, nagyobbak a hópelyhek is. Nagyon-nagyon lassan és halványan szürkülni kezdett. S végül teljesen elállt a havazás.
A hajnal fénye, ahogy világosodott, szemfedővel takart néma világot tárt elébük. Menedékhelyük tövében fehér buckák, kupolák és formátlan mélyedések, teljesen elveszett alattuk az ösvény, amit addig tapodtak; fölöttük a csúcsok hóterhes felhőbe rejtve.
Gimli fölnézett, s megrázta a fejét. – Caradhras nem békélt meg velünk — mondta. – Van még hava, hogy kiszórja ránk, ha tovább találnánk menni. Minél hamarabb fordulunk vissza, annál jobb.
Ebben mindannyian egyetértettek, de a visszavonulás sem volt gyerekjáték. A hamvába holt tűztől alig néhány lépésnyire már mély volt a hó, a hobbitoknak a fejük búbjáig ért; a szél helyenként magasra feltorlaszolta a sziklafal tövében.
– Ha Gandalf előremenne egy fényes lánggal, éppenséggel ösvényt olvaszthatna – mondta Legolas. A vihar őt alig viselte meg, ő volt az egyetlen a társaságból, aki a jókedvét is megőrizte.
– Ha a tündék át tudnának röppenni a hegyek fölött, talán a napot is lehozhatnák nekünk, hogy a segítségünkre legyen – felelte Gandalf. – De nekem anyag is kell, amivel dolgozzam. A havat nem tudom lángra lobbantani.
– Nos – mondta Boromir –, ahol az ész nem segít, a testnek kell segítenie, mondják mifelénk. A legerősebbnek kell utat törnie. Lássuk csak! Bár mindent hó borít, az ösvény, fölfelé jövet, ott kanyarodott el a sziklafok alatt. Ott tört ránk a hóvihar. Ha odáig eljutunk, onnét talán már könnyebb lesz az út. S azt hiszem, az nincs messzebb, mint egy nyíllövésnyire.
– Akkor hát rajta, majd mi ketten kitapossuk odáig az ösvényt – mondta Aragorn.
Aragorn volt köztük a legmagasabb, de Boromir, bár valamivel alacsonyabb és zömökebb, szélesebb vállú és erősebb volt nála, ő ment elöl, és Aragorn a nyomában. Lassan jutottak előre, s ugyancsak nagy fáradsággal. Helyenként mellükig ért a hó, s néha úgy látszott, mintha Boromir nem is járna, hanem úszna vagy úgy ásná magát előre a hatalmas két karjával.
Legolas egy darabig mosolyogva figyelte őket, majd odafordult a többiekhez: – A legerősebbnek kell az utat megkeresnie, azt mondjátok? Én azt: ha szántani kell, szántson a szántóvető, ha úszni, ússzon a vidra, s ha könnyű lábbal futni a fű vagy lomb fölött – vagy éppen a havon –, fusson a tünde.
Könnyedén előreszökkent, s Frodó, mintha először látná, amit már régen tudott, észrevette, hogy a tündén nincsen csizma, csak könnyű topán, mint máskor is, s hogy a lába alig hagy maga után nyomot a havon.
– Ég veletek! – mondta. – Én elmegyek, és megkeresem a napot! -majd fürgén, mintha sűrű fövenyen futna, nekiindult, pillanatok alatt utolérte a keményen küzdő két embert, ahogy elhúzott mellettük, odaintett nekik, s máris messze járt, elnyelte a sziklás útkanyar.
A többiek összebújva várakoztak, figyelték, hogy Boromir és Aragorn kis fekete ponttá zsugorodik a fehér havon. Végül mindkettő eltűnt a szemük elől. Az idő mintha lelassult volna. A felhők alább szálltak, s megint le-lelibbent egy-egy hópehely.
Talán egy óra telt el így, bár ők sokkal többnek vélték, aztán észrevették a végre feléjük igyekvő Legolast. Fölbukkant Boromir és Aragorn is, messze mögötte, az útkanyarban, amint nagy kínnal fölfelé caplattak a lejtőn.
– Nos! – kiáltotta Legolas, ahogy elibük szökkent. A napot nem hoztam magammal. Most épp dél kék mezőit járja, s ez az aprócska hótorlasz itt e vakondtúrásnyi Vörösfokon egy csöppet sem érdekli őt. De azoknak, akik gyaloglásra ítéltettek, hoztam egy fénylő reménysugarat. A legnagyobb hótorlasz ott van, épp a kanyaron túl, s a mi két erős emberünket majdnemhogy betemette. Már-már kétségbeestek, amíg én, visszafelé jövet, el nem mondtam nekik, hogy a torlasz alig vastagabb, mint egy kőfal. S a túlsó oldalán egyszerre megfogyatkozik a hó, távolabb meg már nem mélyebb, mint egy fehér lepel, s csak arra jó, hogy egy hobbit lába fázzék rajta:
– Én megmondtam – zsörtölt Gimli. – Nem volt ez közönséges vihar. Ez a Caradhras rosszindulata. Nem szíveli a tündéket és a törpöket, és azért rakta a torlaszt, hogy elvágja menekülésünk útját.
– De ez a te Caradhrasod szerencsére elfelejtette, hogy emberek is vannak veletek – mondta Boromir, aki ebben a pillanatban érkezett vissza. – Ha szabad azt mondanom, vitéz emberek; bár kevésbé vitézek, lapáttal, talán jobb szolgálatot tettek volna. Mindegy, sikátort törtünk a hótorlaszon; s ezért mindenki hálás lehet, akinek nincs olyan könnyű lába, mint egy tündének.
– De odáig hogy jutunk le, még ha ti áttörtétek is a torlaszt? – kérdezte Pippin, s ezzel kimondta valamennyi hobbit gondját.
– Fel a fejjel! – nyugtatta Boromir. – Fáradt vagyok, az igaz, de valamennyi erőm még maradt, nekem is meg Aragornnak is. A kicsiket majd a nyakunkba vesszük. A többiek meg tapossák az ösvényt felváltva mögöttünk. Gyerünk, Peregrin! Veled kezdem!
Fölemelte a hobbitot. – Kapaszkodj a vállamba. A karomra szükségem van. – Aragorn Trufát vette a nyakába, Pippin elcsodálkozott Boromir erején, amikor az átjárót, amit az a két puszta kezével vágott, megpillantotta. Boromir, még így, teherrel a hátán is vadul hányta a havat, hogy a többieket hátul szélesebb ösvény várja.
Végül odaértek a hótorlaszhoz. Az úgy magasodott az ösvényen keresztben, mint egy sietve felrakott nyers fal; éles taraja, melyet mintha késsel faragtak volna, kétszer olyan magas volt, mint Boromir. De középen a két ember átjárót taposott, domborút, mint egy híd. Túloldalán Trufa is, Pippin is leszállt, s várta, hogy Legolas megérkezzék a többiekkel.
Kis idő múlva megérkezett Boromir, nyakában Samuval, mögötte a keskeny, de most már jól kitaposott úton Gandalf vezette Bugát. A póni hátán, a málha közt, Gimli kucorgott. Utolsónak Aragorn érkezett, hátán Frodóval. Átkeltek a torlaszon, s alighogy Frodó lába földet ért, dübörögve megindult a kőgörgeteg s a hótakaró. A felvert hófelhő majd megvakította a sziklafalhoz simuló társaságot, s mikor a levegő megint megtisztult, látták, hogy az ösvény lezárult a hátuk mögött.
– Elég! Elég! – kiáltotta Gimli. – Gyerünk innét, de gyorsan! – Ám ezzel, ezzel az utolsó csapással a hegység, úgy látszik, kifújta a mérgét, mintha csak Caradhras megelégedett volna annyival, hogy elkergesse, visszarettentse a betolakodókat. A fenyegető hófelhők felszálltak, felszakadoztak, s kisütött köztük a nap.
Mint Legolas mondta, lejjebb egyre vékonyabb lett a hóréteg, így hát a hobbitok is elboldogultak gyalogszerrel. Rövidesen ott álltak mind a sekély mélyedés peremén, a lejtő lábánál, ahol az első hópelyheket észlelték az éjjel.
Most már igencsak reggelre járt az idő. Innen magasról, az alacsonyabb hegyek fölött, messze elláttak nyugatra. Valahol a hegy lábánál, az összevissza dombok közt rejtőzött az a zug, ahonnét a hágóra vezető útnak nekivágtak.
Frodónak fájt a lába. Csontig átfázott, és éhes is volt; megfordult előtte a világ, ha a lefelé vezető fájdalmas és hosszú útra gondolt. Fekete foltok úsztak a szeme előtt. Megdörzsölte a szemét, de a foltok csak nem akartak eltűnni. A távolban, lent, de az előhegyeknél még mindig magasabban, fekete foltok keringtek a levegőben.
– A madarak! – mutatott le Aragorn.
– Ezen már nem tudunk segíteni – mondta Gandalf. – Akár jók, akár rosszak, akár van hozzánk közük, akár nincs, azonnal el kell indulnunk lefelé. A Caradhrasnak még a térdén sem szabad kivárnunk egy újabb éjszakát!
Ahogy a Vörösfoki Kapunak hátat fordítottak, s fáradtan botorkálva elindultak a lejtőn, lecsapott rájuk hátulról a hideg szél. Alulmaradtak a Caradhrassal szemben.

4. fejezet

Utazás a sötétben

Este volt, mire megálltak, s a szürke fény is kialvóban. Halálosan kimerültek. A hegyeket elfátyolozta a szürkület, s hidegen fújt a szél. Gandalf engedélyezett nekik egy-egy újabb korty völgyzugolyi miruvor-t. Ettek valamit, aztán Tanácsot ültek.
– Az éjjel, természetesen, nem tudunk továbbmenni - mondta Aragorn. – A Vörösfoki Kapu ellen intézett rohamunk kifárasztott minket, s most pihennünk kell egy darabig.
– Aztán hova megyünk? – kérdezte Frodó.
– Még úton vagyunk, s előttünk az úticél – felelt Gandalf. – Nincsen más választásunk, mint hogy továbbmenjünk, vagy visszaforduljunk Völgyzugolyba.
Elég volt csak megemlíteni is, hogy visszatérnek Völgyzugolyba, Pippin arca mindjárt földerült; Trufa és Samu is reménykedve pillantott fel. De Aragornnak és Boromirnak az arca se rezdült. Frodó gondterheltnek látszott.
– Jó lenne megint ott lenni – mondta. – De hogy mehetnénk vissza szégyenszemre, hacsak más választásunk nincs, mert végleg vereséget szenvedtünk?
– Igazad van, Frodó – mondta Gandalf –, ha visszamegyünk, beismerjük a vereséget, s még súlyosabb vereséggel nézünk szembe. Ha most visszafordulunk, a Gyűrűnek ott kell maradnia; többé már nem kelhetünk útra. S Völgyzugolyt előbb vagy utóbb ostromgyűrű fogja körül, és rövid, de annál keservesebb idő múlva elpusztítják. A gyűrűlidércek gyilkos ellenfelek, de ahhoz képest, hogy miféle iszonyú hatalom birtokába jutnak, ha az Uralkodó Gyűrű uruk kezébe kerül, most fakó árnyak csupán.
– Akkor hát gyerünk tovább, ha mód van rá – sóhajtott fel Frodó. Samu visszasüppedt a rosszkedvébe.
– Van még egy út, amivel megpróbálkozhatunk mondta Gandalf. – Én erre gondoltam kezdettől fogva. De nem valami kellemes út, s eddig nem is említettem a társaságnak. Aragorn ellene volt, legalábbis addig, amíg a hágóval meg nem próbálkozunk.
– Hát, ha az rosszabb, mint a Vörösfoki Kapu, akkor ugyancsak gonosz egy út lehet – mondta Trufa. – Mondd csak el, mi az, hadd essünk túl a nehezén.
– Az út, amelyről beszélek, Mória bányáiba vezet mondta Gandalf. Csak Gimli kapta fel a fejét; szemében fölizzott a tűz. A többieket már a név hallatára is elfogta a rettegés. Az még a hobbitok számára is valami bizonytalan és mesebeli félelemmel volt egyértelmű.
– Az út Móriába talán elvezet még, de mennyi reményünk van, hogy át is vezet rajta? – kérdezte Aragorn komoran.
– Baljós név – mondta Boromir. – Én sem értem, mi értelme arra mennünk. Ha nem tudunk átkelni a hegyen, menjünk délnek, amíg csak el nem érjük a Rohani Kaput, ahol az emberek az én népem barátai, azaz induljunk el ugyanazon az úton, amit én követtem idejövet. Vagy átkelhetünk a Vas folyón is Hosszúmartra vagy Lebenninbe, s így a tengerpart felől közelíthetjük meg Gondort.
– Mióta te Északra jöttél, sok minden megváltozott, Boromir – válaszolt neki Gandalf. – Nem hallottad, hogy mit mondtam Szarumánról? Ha ennek az egésznek vége, vele még lesz némi elszámolni valóm. De a Gyűrűnek most meg sem szabad közelítenie Vasudvardot, ha ez valami módon elkerülhető. A Rohani Kapu el van zárva előlünk, amíg a Gyűrűhordozóval járunk.
Ami meg a hosszabbik utat illeti: az időnkből nem futja, hogy arra menjünk. Az utunk úgy egy esztendőbe is beletelne, és sok sivár, lakatlan vidéken kellene áthaladnunk. De ezek sem lennének biztonságosak. Szarumán is, az Ellenség is éberen szemmel tartja őket. Mikor északról jöttél, Boromir, az Ellenség szemében nem voltál más, csak afféle elcsatangolt vándor, s nemigen törődött veled; csak a Gyűrű üldözése járt az eszében. De most mint a Gyűrű Útitársa térsz vissza, s amíg velünk tartasz, veszélyben vagy. S a veszély minden lépéssel fokozódik, amint a csupasz égbolt alatt dél felé megyünk.
Mióta a hágót nyíltan megostromoltuk, a kutyaszorító, attól félek, még kétségbeejtőbb. Édeskevés reményünk maradt, hacsak nem sikerül egy időre eltűnni szem elől, s eltüntetnünk a nyomainkat. Így hát azt tanácsolom, ne menjünk át a hegyeken, ne is kerüljük meg őket, hanem keljünk át alattuk. Egy biztos: ez az az útvonal, amit az Ellenség szerint legkevésbé valószínű, hogy követni fogunk.
– Nem tudhatjuk, hogy az Ellenség mire számít mondta Boromir. – Lehet, hogy minden utat, valószínűt és valószínűtlent, egyaránt figyeltet. Ez esetben Móriába menni annyit jelent, hogy belesétálunk a csapdájába, s ez alig jobb, mintha egyenest a Fekete Torony kapuján kopogtatnánk. Móriának még a neve is fekete.
– Nem tudod, mit beszélsz, ha Móriát Szauron várához hasonlítod – felelte Gandalf. – Egyedül én jártam meg a Fekete Úr lakótornyát, s magam is csak a régi és jelentéktelenebb lakóhelyén, Dol Goldurban. Akik Barad-dűr kapuján beléptek, nem tértek vissza. Nem vezetnélek titeket Móriába, ha nem remélném, hogy van kiutunk is onnét. Ha vannak ott orkok, veszélyesek lehetnek számunkra, az igaz. De a Ködhegység orkjai az Öt Sereg Csatájában javarészt szétszóródtak és elpusztultak. A sasok jelentik, hogy az orkok megint mindenfelől gyülekeznek: de van rá remény, hogy Mória még mentes tőlük. Még arra is van eshetőség, hogy akadnak ott törpök, hogy Fundin fia Balint ott találjuk atyái valamelyik föld alatti csarnokában. De akár így van, akár sem, az embernek azon az úton kell elindulnia, amelyre a szükség kényszeríti.
– Én veled tartok, Gandalf! – mondta Gimli. – Megyek s megnézem magamnak Durin csarnokait, akármi vár rám – persze ha megtalálod Mória bezárt kapuját.
– Helyes, Gimli! – mondta Gandalf. – Erőt öntesz belém. Majd megkeressük együtt azt az elrejtett kaput. És bemegyünk rajta. A törp-romok között egy törp nehezebben veszti el a fejét, mint a tündék, az emberek vagy a hobbitok. S különben sem most járok először Móriában. Soká kerestem ott Thrór fia Thráint, azután, hogy nyoma veszett. Bejutottam, és élve jöttem is ki onnét!
– Egyszer én is átmentem a Feketepataki Kapun jegyezte meg csöndesen Aragorn -, s bár kijutottam, igencsak rossz emlékeim maradtak róla. Se testem, se lelkem nem kívánja, hogy másodszor is bemenjek rajta.
– Én nem kívánom először sem – mondta Pippin. – Én sem – motyogta Samu.
– Hát persze hogy nem kívánjátok! – mondta Gandalf. – Már ki is kívánná? A kérdés nem is az, hanem hogy ki tart velem, ha odavezetem?
– Én! - jelentkezett lelkesen Gimli.
– Én – jelentette ki nyomatékosan Aragorn: – Te is követtél a kishíján hóhalálba, s egy rossz szavad nem volt. Most én követlek – ha nem fog rajtad ez az utolsó figyelmeztetés. Én nem a Gyűrűt, nem is a többieket féltem, hanem téged, Gandalf. Mint mondtam: jaj neked, ha átléped Mória kapuját!
– Én nem követlek – mondta Boromir –, hacsak a társaság egyhangúan nem szavaz ellenem. Hogy vélekedik erről Legolas? És az apró nép? Talán mégiscsak hallanunk kéne, hogy mit szól a dologhoz a Gyűrűhordozó?
– Én csöppet sem kívánkozom Móriába – mondta Legolas.
A hobbitok nem szóltak. Samu Frodóra nézett. Frodó nagy sokára megszólalt: – Magam sem kívánkozom oda – mondta. – De Gandalf tanácsának sem kívánok ellentmondani. Talán aludjunk rá egyet, s csak aztán szavazzunk. A hajnal fényében könnyebb lesz szavazni, mint most, a hideg homályban. S hogy üvölt a szél!
Szavait néma, töprengő csend követte. Hallották, hogy szél sziszeg a fák és a sziklák között, s a sivár, üres éjszaka megtelik körülöttük üvöltéssel, vonítással.
Aragorn egyszerre talpra ugrott. – Ez farkashang! kiáltotta. – Ez a szél farkashangon üvölt! Átkeltek a vargok a hegyek nyugati oldalára!
– Mi szükség hát, hogy reggelig várjunk? – mondta Gandalf. – Ahogy mondtam: megkezdődött a hajsza. Ha történetesen megéljük is a hajnalt, ki az, akinek kedve volna éjszakánként dél felé gyalogolni, nyomában a farkasokkal?
– Milyen messze van ide Mória? - kérdezte Boromir. 
– Van egy kapuja Caradhrastól délnyugatra, a varjú röpte szerint tizenöt mérföldnyire innét, s talán húszra, ahogy a farkas szalad – felelt komoran Gandalf.
– Akkor, ha tudunk, induljunk, amint kivilágosodik – mondta Boromir. – Rosszabb a farkas, amit hallunk, mint az ork, amitől tartunk.
– Úgy van! - hagyta rá Aragorn, s meglazította kardját a hüvelyében. – De ahol vargok vonítanak, ott orkok is lapítanak.
– Bár megfogadtam volna Elrond tanácsát! – súgta Pippin Samunak. – Nem vagyok én erre való. Nincs bennem elég a Bikabugó Bandobras véréből: belém fagy a vér is, ha csak hallom ezeket. Nem tudom, mikor éreztem magam ilyen nyomorultul.
– Nekem is az inamba szállt a bátorságom, Pippin uram – mondta Samu. – De még nem faltak föl, s ez itt velünk karakán népség. Bármit tartogat a sors a vén Gandalfnak, fogadni mernék, hogy az nem a farkas gyomra.
A társaság, hogy könnyebben tudjon védekezni, fölmászott éjszakára annak a kis hegynek a tetejére, amelynek a tövében letáborozott. A hegyet kifacsart törzsű vén fák, s körülöttük jókora kövek szakadozott köre koronázta. Tüzet gyújtottak, hisz amúgy sem volt rá semmi reményük, hogy a sötétség és a csönd netán eltérítené a nyomukról az üldözők hordáit.
Körülülték a tüzet, s aki épp nem őrködött, nyugtalan álmát aludta. Szegény Buga, a póni, reszketett, s kiverte a veríték álltó helyében. Most már körös-körül hol közelebb, hol távolabb vonyítottak a farkasok. A vaksötétből izzó szemek lestek rájuk a tető peremén. Némelyik majdnem a kőkörig elmerészkedett. Látták, a kör egyik hézagánál hatalmas fekete farkas áll meg, s bámulja őket. Majd vérfagyasztó hangon felüvöltött, mintha ő lenne a kapitány, s rohamra hívná a falkája tagjait.
Gandalf fölállt, előreballagott, s magasra emelte a botját. – Ide hallgass, Szauron kutyája! – kiáltotta. – Én Gandalf vagyok. Menekülj, ha drága a bőröd. Megpörköllek, a farkadtól az orrodig, ha ide be mered tenni a lábad.
A farkas vicsorított, s teljes erejéből feléje szökkent. Egy pendülés hallatszott, Legolas kilőtte a nyilát. Majd ocsmány üvöltés, s a szökkenő alak lehuppant a földre; a tünde-nyíl átfúrta a torkát. A két izzó szem nyomban kialudt. Gandalf és Aragorn kiment, és körülnézett, de a hegy kihalt, a farkasok elmenekültek. Elnémult körülöttük a sötétség, a sziszegő szél több üvöltést nem hozott.
Telt-múlt az éjszaka, a fogyó hold nyugaton kezdett már alászállni, s csak hébe-hóba csillant elő a felhők közül. Frodó egyszerre fölriadt álmából. A tábor körül kitört az ádáz üvöltés. Hatalmas sereg varg gyűlt össze némán, s támadt rájuk egyszerre mindenfelől.
– Rakjátok a tüzet! – kiáltott rá Gandalf a hobbitokra. – S húzzatok kardot, vessétek egymásnak a hátatokat! Ahogy fölcsapott a tűz, a táncoló lángok fényében Frodó látta, hogy szürke alakok szöknek át a köveken. Egyre több. Aragorn egyetlen csapással levágta roppant termetű vezérük fejét; Boromir egy másikat fejezett le. Mellette a zömök Gimli állt szétvetett lábbal, s hadakozott a törp-baltával. Legolas íja szaporán pengett.
A tétova tűzfényben Gandalf mintha hirtelen megnőtt volna; hatalmas, fenyegető alakká vált, akár egy ősi király hegytetőn álló szobra. Mint a felleg, hajlott alá, fölragadott egy lángoló ágat, s hosszú léptekkel elindult a farkasok elébe. Azok visszariadtak. Az ágat megcsóválta a feje fölött. Az fehéren villant, mint a villám lángja, Gandalf hangja meg, akár a mennydörgés:
- Naur an erdaith ammen! Naur dan i ngaurhoth! kiáltotta.
Robaj, csattanás, a fa a fejük fölött csupa lánglevél és lángvirág lett. A tűz fáról fára szökkent. Az egész hegyet vakító fény koronázta. Megvillantak a védők kardjai. Legolas utolsó nyílvesszője irányt változtatott, s a roppant falkavezér szívébe állt bele. A többi futásnak eredt.
A tűz lassan kialudt, és semmi más nem maradt a nyomán, csak hamuvá széthulló zsarátnok; keserű füst bodrozott az égett facsonkok fölött, fekete zászlóként elnyúlt a szélben, ahogy pirkadatkor az égbolt szürkülni kezdett. Ellenségeik eliszkoltak és nem is tértek vissza.
– Hát nem megmondtam, Pippin uram? – diadalmaskodott Samu, s hüvelyébe lökte a kardját. – A farkasok nem bírnak vele. Ez voltám a figyelmeztetés, de még milyen! A hajam majd hogy le nem pörzsölődött!
Reggelre kelve híre-hamva sem maradt a farkasoknak; hiába keresték adögöket is. A harc nyomát sem mutatta semmi, csak az elszenesedett fák s Legolas nyílvesszői a hegytetőn. Mind sértetlen, kivéve egyet, amelynek csak a hegye maradt meg.
– Ez az, amitől féltem – mondta Gandalf. – Nem közönséges farkasok voltak, amelyek a vadonban élelemre vadásznak. Együnk hamar, és menjünk innét!
Aznap megint fordult az idő, szinte valami magasabb hatalom parancsára, amelynek most, hogy a hágótól viszszavonultak, nem volt már szüksége hóra; olyan hatalom parancsára, amely most derült időt igényelt, hogy minden teremtett lelket, amely mozdul, messziről látni lehessen.
A szél az éjszaka északira, majd északkeletire fordult, s most elállt. A felhők eltűntek délen, s magasan, tisztán kéklett az ég. Ahogy ott álltak a hegyoldalban, menetkészen, messze a hegycsúcsokon megcsillant a sápadt napsütés.
– Még napszállta előtt el kell érnünk a kapukat mondta Gandalf –, mert ha nem, attól félek, soha el nem érjük. Nincsenek messze, de lehet, hogy az utunk kanyargós lesz, mert itt nem Aragorn vezet; ő ritkán jár erre, s magam is csak egyszer jutottam el Mória nyugati falához, de annak már jó ideje.
– Arra van – mondta, s délkelet felé mutatott, ahol a hegyoldalak lent árnyékba vesztek. A távolban halványan csupasz sziklaszirtek sora látszott, s közöttük, magasabban, nagy szürke fal. – Mikor a hágónál leereszkedtünk, dél felé vezettelek titeket, nem oda, ahonnét elindultunk, amint azt bizonyára néhányan észre is vettétek. Szerencsére, mert így most néhány mérfölddel kevesebbet kell megtennünk, s ugyancsak nem árt a sietség! Gyerünk hát!
– Nem tudom, mit reméljek – jelentette ki mogorván Boromir –, hogy Gandalf megtalálja, amit keres, vagy hogy egyszer s mindenkorra bezárult kapuk várjanak. Ez is rossz, az is rossz, s még az a legvalószínűbb, hogy a farkasok és a fal közt leljük magunkat! Gyerünk!
Most Gimli járt elöl a mágus oldalán, annyira vágyott már Móriába érni. Együtt vezették a társaságot, vissza a hegyek irányába. Az egyetlen ősi út, amely nyugatról Móriába vezetett, egy folyó, a Sirannon partján futott, az meg ott fakadt valahol a szirtek lábánál, a kapuk közelében. De vagy Gandalf tévedt el, vagy a vidék változott nagyot az utóbbi évek során, mert nem akadtak rá a folyóra ott, ahol keresték, csak az indulási pontjuktól pár mérföldnyire.
Már délre járt az idő, s a társaság még mindig a csupasz, vörös köves tájat rótta, de víz sehol sem csillant, sőt a nesze se hallatszott sehonnét. Sivár és aszott volt minden. Szívük elcsüggedt. Élőlény sehol, egy madár se az égen, de hogy az éjszaka mit hoz, ha ezen az elveszett földön leli őket, arra gondolni se mert egyikük sem.
Egyszer csak Gimli, aki makacsul kitartott elöl, hátrakiáltott. Egy halmon állt, s jobbfelé mutatott. Fölszaladtak ők is, és alant egy mély. keskeny medret láttak. Üres volt és hangtalan, épp csak hogy csordogált valami kis víz a folyóágy barnavörös kövei között; de a túloldalán ott volt a megviselt, elmosódott ösvény, amely az ősi országút romfalai és kockakövei közt kanyargott.
– Végre! Megvan! – mondta Gandalf. – Az út meg a folyó, a Sirannon, a Kapu folyó, ahogy valaha hívták. De hogy a vízzel mi lett, még elképzelni sem tudom: valamikor gyors volt és hangos. Gyerünk! Siessünk! Már későre jár!
Mindenki fáradt volt, s mindenkinek fájt a lába; de kitartóan baktattak tovább még több mérföld hosszat a rossz és kanyargós úton. A nap túljutott a delelőjén, s már nyugatra tartott. Röviden megpihentek, haraptak valamit, aztán mentek tovább. Előttük ott komorlott a hegység, de az ő ösvényük mély horpadásban vezetett, így nem láttak mást, csak a magasabb hegyhátakat, és csúcsokat délen.
Végül egy éles útkanyarulathoz értek. Itt az út, amely eddig a meder partja és balfelől a meredek hegyoldal közt egyre délnek futott, megint keletnek fordult. Követték, s maguk előtt alacsony, talán ha ötölnyi magas szakadozott szirtfalat láttak. Épp csak hogy csöpörgött róla a víz, bár a hasadékot mintha víz mosta volna ki, nagy sodrú, erős vízesés.
– Hát ez aztán megváltozott! – mondta Gandalf. De biztos, hogy ugyanaz a hely. Mindössze ennyi maradt a vízesésből. Ha jól emlékszem, mellette kétoldalt lépcsőt vájtak a sziklába, de a fő út az elfordult balra és több kanyart is tett, amíg a fennsíkra fölért. A vízesésen túl valamikor sekély völgy húzódott egészen Mória faláig, ott folyt a Sirannon és mellette vezetett az út. Gyerünk, nézzük meg, ott most mi van.
A kőlépcsőt simán megtalálták, Gimli fürgén felszaladt rajta, nyomában Gandalf és Frodó. Mikor fölértek, látták, hogy arra hiába is próbálnának továbbmenni, s azt is megértették, hogy miért száradt ki a Sirannon medre. Hátuk mögött az alászálló nap fénylő aranyra festette az eget. Előttük mozdulatlan, fekete tükrű tó. Komor színe nem tükrözte sem az eget, sem a lemenő napot. A Sirannont elrekesztették, s vize most az egész völgyet feltöltötte. A baljós vízen túl hatalmas szirtek sorakoztak; szigorú arcuk sápadt a fakó fényben, könyörtelen és elutasító. Kapunak, bejáratnak nyoma sem; Frodó egy repedést, egy rést nem látott a barátságtalan kövön.
– Ez itt a Mória fala – mondta Gandalf, s a vízen túlra mutatott. – S valamikor régen ott állt a Kapu, a tündekapu, a magyalföldi út végén, amelyen mi is jöttünk. De ez az út most bezárult. Nem hiszem, hogy bármelyikünk is hajlandó lenne átúszni ezen a komor vízen ilyenkor, este. Valahogy nem ígér sok jót.
– Valami ösvényt kell keresnünk, hogy megkerülhessük a tó északi végét – mondta Gimli. – Az első, hogy az egész társaság fölkapaszkodjék az ösvényen, aztán majd megnézzük, hogy hova visz. Ha a tó nem lenne, akkor sem tudnánk a lépcsőn felhozni a pónit.
– Hát szegény jószágot a bányába már igazán nem vihetjük le – mondta Gandalf. – Az út a hegy alatt sötét, s helyenként olyan keskeny és meredek, hogy ha mi még elbajlódunk is vele, ő akkor sem tudna végigmenni rajta.
– Szegény öreg Buga! – sóhajtotta Frodó. – Hát erre aztán nem gondoltam. És szegény Samu! Vajon ő majd mit szól hozzá?
– Sajnálom – mondta Gandalf. – Szegény Buga hasznos útitárs, s fáj a szívem, hogy most meg kell válnunk tőle. Ha rajtam állna, én könnyebb málhával indultam volna útnak, s nem hoztam volna teherhordó állatot, kivált nem ezt itt, hiszen Samu annyira kedveli. Mert mindvégig féltem, hogy végül erre az útra fanyalodunk rá.
A nap már a végére járt, s a lenyugvó nap fölött magasan fölcsillantak az első hideg csillagok, mire az egész társaság, amilyen gyorsan csak tudott, fölkapaszkodott az oldalon, és ott állt a tó partján. Még ahol a legszélesebb volt, sem látszott szélesebbnek két-három nyíllövésnyinél. Hogy dél felé meddig nyúlik el, azt nem látták a félhomályban, az északi vége azonban onnét, ahol álltak, nem volt messzebb, mint fél mérföldnyire. A völgyet határoló két sziklás gerinc s a vízpart közt keskeny, fátlan csík húzódott. Nekieredtek, sietve, mert még vagy két mérföld választotta el őket attól a ponttól a túlparton, ahova Gandalf igyekezett; s még meg kellett keresniük a bejáratot is.
Mikor odaértek a tó legészakibb csücskéhez, keskeny vízfolyás állta útjukat. Vize zöld volt és állott, s mint egy síkos kar nyúlt a környező hegyek felé. Gimli rettenthetetlenül belegázolt; a vizet, sekélynek találta, a szélén alighogy bokáig ért neki. Libasorban követték, óvatosan, mert a víz nyálkás színe alatt síkos kövek lapultak, s bizonytalan volt a járás. Frodón végigborzongott az undor, ahogy a sötét és zavaros víz a lábát érte.
Mikor Samu, aki leghátul ment, átvezette Bugát a szárazra a túloldalon, halk neszt hallottak: egy surranást, egy buggyanást, mintha hal törte volna meg a víz színének mozdulatlanságát. Visszafordultak, de nem láttak mást, csak hogy redőt vet a víz, feketén a félhomályban; nagy gyűrűk tágultak a tó csücske felé. Bugyborékolást hallottak, aztán csönd lett. A sötétség meg egyre mélyebb, mígnem a naplemente búcsúvörösét is el nem nyelték a felhők.
Gandalf nagy iramot diktált, s a többiek ugyancsak szedték a lábukat, hogy lépést tartsanak vele. Elérték a fátlan csíkot a szirtek és a tó között: keskeny volt, helyenként alig tíz-tizenkét lépés, s hullott sziklák, kövek borították; de szorosan a szirt tövében találtak egy ösvényt, s amennyire csak lehetett, távol tartották magukat a víztől.
A part mentén, úgy mérföldnyire délnek, magyalfákra bukkantak. Fatönkök és halott ágak korhadtak a vízben, láthatólag egy régi kis erdő vagy sövény maradványai, mely valaha az elöntött völgyet átszelő utat szegélyezte. De szorosan a szirt tövében két nagy fa nőtt, még ereje teljében, nagyobb, mint bármiféle magyal, amit Frodó életében látott vagy akár elképzelni tudott. Roppant gyökereit a faltól a vízig nyújtotta. A hirtelen felszökő sziklafal alatt messziről, a lépcső tetejéről, alighogy bokornak látszottak; de itt keményen, sötéten, némán, éjfekete árnyat vetve nyúltak fölébük: akár az út végét jelző két mérföldkő, úgy álltak ott.
– Nos, megérkeztünk – mondta Gandalf. – Itt ér véget a Magyalföldön átvezető tünde-út. A magyal volt e föld lakóinak címere; ide azért ültettek magyalt, hogy birodalmuk határát jelezze; hiszen a nyugati kapu főleg az ő használatukra épült, hogy Mória útjaival kapcsolatuk legyen. Azok még boldogabb idők voltak, a népek barátságban éltek, még a törpök és a tündék is.
– Nem a törpök bűne, hogy ez a barátság megszakadt – mondta Gimli.
– Még sosem hallottam, hogy ez a tündék hibája lenne – mondta Legolas.
– Én hallottam már ezt is, azt is – mondta Gandalf. De most nem vagyok hajlandó bíráskodni. És nagyon kérlek mindkettőtöket, téged is, Legolas, és téged is, Gimli, legyetek végre jó barátok és segítsetek nekem. Mindkettőtökre szükségem van. Az ajtó zárva, és láthatatlan, s jó lenne mielőbb rátalálnunk. Mindjárt itt az éjszaka!
A többiekhez fordult, s így szólt: – Amíg én a kaput keresem, ti talán felkészülhetnétek a leszállásra, nem? Mert úgy érzem, itt búcsút kell vennünk derék teherhordó állatunktól. Rakjatok le mindent, amit a hideg ellen hoztunk; bent nem lesz rá szükség, s remélem, akkor sem, ha szerencsésen kijutunk innét és délen folytatjuk az utat. De osszuk el egymás közt, amit a póni cipelt, főleg az élelmet és a vizestömlőket.
– De hát nem hagyhatod itt szegény öreg Bugát ezen az átokverte helyen, Gandalf uram! – kiáltott fel Samu, dühösen és kétségbeesve. – Én nem hagyom, és kész. Ha egyszer idáig eljött!
– Sajnálom, Samu! – mondta a mágus. – Nem hiszem, hogy ha az ajtó kinyílik, képes lennél bevonszolni Bugát Mória hosszú, fekete alagútjába. Most választanod kell Buga és az urad között.
– Ha én vezetem, még a sárkánybarlangba is követi Frodó urat – tiltakozott Samu. – Ez már-már gyilkosság, ha itt hagyjuk őt a farkasok között.
– Remélem, nem az – mondta Gandalf. Kezét rátette a póni fejére, és súgott neki valamit. – Óvjanak és vezessenek utadon e szavak – mondta. – Okos állat vagy, és sokat tanultál Völgyzugolyban. – Mindig arra menj, amerre füvet találsz, s épségben eljutsz Elrond házába, vagy ahová kedved tartja.
– Íme, Samu. Pontosan annyi az esélye, hogy elkerülje a farkast, s hazajusson épen és egészségben, mint jómagunknak.
Samu komoran álldogált a póni mellett, s egy árva szót se szólt. Buga, mintha csak értette volna, mi folyik itt, megbökte, s az orrát odadugta Samu füléhez. Samu elsírta magát, a lószerszámmal matatott, leszedte a póni hátáról a terhet, szétrakta a földön. A többiek elosztották, amit magukkal visznek, s félrerakták, ami marad.
Mikor végeztek vele, megfordultak, s nézték, mit csinál Gandalf. Mert láthatólag nem csinált semmit. Csak állt a két fa között, s bámulta a sziklafalat, mintha lyukat akarna fúrni rajta a tekintetével. Gimli felalá járkált, hol itt, hol ott kopogtatta a követ baltája fokával. Legolas meg a sziklatömbhöz simult, mintha hallgatóznék.
– Nos, mi készen vagyunk – mondta Trufa –, de hol az a kapu? Én a nyomát sem látom.
– A törp-kapuk nem úgy készültek, hogy csukva is láthatók legyenek – mondta Gimli. – Láthatatlanok, s még a készítőik se találják meg vagy nyitják ki őket, ha a titkuk feledésbe merült.
– De ez az ajtó nem úgy készült, hogy csak a törpök tudjanak róla – mondta Gandalf. Hirtelen megélénkült, és hátrafordult. - Hacsak minden meg nem változott, a szem, amely tudja, mit keres, föl kell hogy fedezze a jeleket.
Odament a falhoz. A fák árnyéka közt kétszer háromszor végigsimogatta a sima sziklafelületet, s valamit dünnyögött. Aztán hátralépett.
– Nézzétek! – mondta. – Láttok valamit?
A holdfény megvilágította a szürke sziklát. Majd ott, ahol a mágus keze érte, lassan-lassan halvány vonalak bukkantak fel, mint a követ áttörő ezüstös erek. Kezdetben vékonyak, akár a pókháló fonala, csak akkor láthatók, ha megcsillantak a hold fényében, de fokozatosan kibontakoztak, megvastagodtak, míg már a rajzukat is sejteni lehetett.
Fent, ameddig Gandalf keze elért, összeszőtt tündebetűk íve, alatta, bár a vonalak itt-ott megkoptak és elmosódtak, üllő és kalapács körvonala, fölötte hét csillaggal díszített korona. Ezek alatt két fa, ágaik megannyi újhold. S az ajtó közepén, minden másnál láthatóbban, sugárzó csillag.
– Ezek Durin jelvényei! – kiáltotta Gimli.
– S ezek itt a tündék fái! – mondta Legolas.
– Az meg ott Feanor házának címere – tette hozzá Gandalf. - Ithildin-ből kikalapálva, amely csak a csillagok és a hold fényét veri vissza, s alszik, míg egyvalaki keze el nem éri, aki ismeri a rég elfeledett középföldi nyelv szavait. Réges-rég hallottam őket utoljára, s nagyon kellett gondolkoznom, amíg sikerült újra fölidéznem.
— A felirat mit mond? - kérdezte Frodó, s megpróbálta kibetűzni az ív szövegét. – Azt hiszem, ismerem a tündeírást, de ezt itt nem tudom elolvasni.
– A szavak Középfölde nyugati részének tünde-nyelvén íródtak az Óidőkben – mondta Gandalf. – De számunkra semmi fontosat nem mondanak. A jelentésük: Mória urának, Dúrínnak kapuja. Mondd, jó barát, és lépj be. S alattuk kisbetűvel, halványan: Én, Narvi, készítettem. A jelek a magyalföldi Celebrimor műve.
- Mit jelent az, hogy: mondd, jó barát, és lépj be - kérdezte Trufa.
– Ez nyilvánvaló – mondta Gimli. - Ha jó barát vagy, mondd ki a jelszót, az ajtó kitárul, s beléphetsz.
– Úgy van-helyeselt Gandalf. - Az ajtó valószínűleg varázsigére nyílik. Némelyik törp-kaput csak a kijelölt időben, s csak a kijelölt személy nyithatja ki; némelyiknek még zára és kulcsa is van, s e nélkül még akkor sem nyílik, ha ismeri valaki az időpontot és a jelszót. De ennek az ajtónak nincsen kulcsa. Durin idején nem volt titkos. Többnyire nyitva állt, s kapuőr ült itt. De utóbb bezárták, s csak az mehetett be rajta, aki ismerte a jelszót. Legalábbis a feljegyzések szerint, igaz-e, Gimli?
– Így van – mondta a törp. – De hogy a jelszó micsoda, arra senki sem emlékszik. Narvi maga, Narvi mestersége és Narvi minden atyjafia eltűnt a földről.
– Szóval te sem tudod a jelszót, Gandalf? – kérdezte megütődve Boromir.
– Nem! – felelt a mágus.
A többiekről lerítt a kétségbeesés; csak Aragorn, aki jól ismerte Gandalfot, maradt néma és közömbös.
– Akkor meg mi haszna, hogy idehoztál erre az átokverte földre? - kiáltotta Boromir. Hátrapillantott a fekete vízre, és megborzongott. – Azt mondtad, te egyszer már átkeltél a bányán. Hogy lehet, hogy nem tudod, mint lehet bemenni?
– Az első kérdésedre, Boromir – mondta a mágus –, az a válasz, hogy én sem tudom - még. A többit majd meglátjuk. Azt pedig – villant meg a szeme busa szemöldöke alatt –, hogy mi haszna volt, hogy idehoztalak titeket, akkor kérdezd, ha bebizonyosodott, hogy semmi. Ami meg a többi kérdésedet illeti: tán nem hiszed, amit mondtam? Vagy kihagy az eszed? Keletről jövet nem is mehettem be itt.
– Ha tudni akarod, ezek az ajtók kifelé nyílnak. Belülről puszta kézzel kinyithatod, de kívülről semmi meg nem mozdítja őket, csak a varázsige. Fölfeszíteni lehetetlen.
– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte Pippin. Ő nem ijedt meg a mágus szemöldökétől.
– Majd a fejeddel kopogtatok be, Tuk Peregrin mondta Gandalf. – S ha az sem töri be, akkor arra kérlek, hagyjatok egy kicsit békén az ostoba kérdéseitekkel, amíg meg nem keresem a jelszót.
Valamikor minden varázsigét tudtam tündéül, emberül vagy orkul, ami ilyen célokat szolgált. Pár száz még mindig itt van az agyamban, keresnem sem kell. Nem hiszem, hogy soká kéne próbálkoznom; s aligha kell Gimlitől kérdeznem a törp-nyelv titkos szavait, amelyeket senkinek meg nem tanítanak. Hiszen a jelszó tündéül van, akár az ív felirata: ez szinte biztos.
Megint odalépett a falhoz, s botjával könnyedén megérintette középen, az üllő alatt, az ezüstcsillagot.
- Annon edhellen, edro hi ammen! Fennas nogothrim, lasto beth larnmen! - kiáltott parancsoló hangon. Az ezüst vonalak elhalványultak, de a sima fehér kő meg sem moccant.
E szavakat más-más sorrendben, némi változással, többször is megismételte. Majd más varázsigékkel próbálkozott, egyikkel a másik után, hol gyorsabban, hol lassabban, hol halkabban, hol hangosabban. Majd tünde-nyelven mondott egyes szavakat. Nem történt semmi. A szirt mozdíthatatlanul meredt az éjszakába, pislákolt a számtalan csillag, hideg szél fújt, a kapu nem nyílt meg.
Gandalf megint odalépett a falhoz, fölemelte a karját, emelt hangon, haragosan kiáltotta: - Edro, edro! - s botjával rácsapott a kőre. – Nyílj ki! Nyílj ki! – s e parancsot megismételte minden nyelven, amit Középföldén valaha is beszéltek. Majd földhöz vágta a botját, s némán leült.
Ebben a pillanatban ütötte meg fülüket távolról a szél szárnyán érkezett farkasüvöltés. Buga, a póni megdermedt rémületében, Samu fölugrott, és halkan sugdosott neki valamit.
– Ne engedd elfutni! – mondta Boromir. – Úgy látom, még szükségünk lesz rá, ha a farkasok ránk nem akadnak. Hogy én hogy utálom ezt az ocsmány pocsolyát! – Lehajolt, fölvett egy jókora követ, és messze belehajította a fekete vízbe.
A kő egy halk csobbanással alámerült; ugyanakkor egy surranás, buggyanás hallatszott. A kő vízbehulltának helyét tág hullámgyűrű vette körül, s a redők lassan a szirt lábához közeledtek.
– Ezt miért tetted, Boromir? – kérdezte Frodó. – Én is gyűlölöm ezt a helyet, s félek is. Hogy mitől, azt nem tudom; nem a farkasoktól, s nem is a sötétségtől az ajtón belül. Valami mástól. A tótól félek. Ne ingereld!
– Bár mennénk már innét! – mondta Trufa.
– Miért nem csinál már valamit Gandalf? – kérdezte Pippin.
Gandalf ügyet sem vetett rájuk. Ült, lehajtott fejjel, vagy kétségbeesésében, vagy magányos gondolatokba merülve. Megint felcsapott a farkasok gyászos vonyítása. A hullámgyűrű nőtt, növekedett s közelített; az első redők már megcsobbantak a parton.
A mágus oly hirtelen, hogy megdöbbentek tőle, talpra szökkent. Kacagott. – Megvan! – kiáltotta. – Hát persze! Képtelenül egyszerű, mint minden rejtvény, ha tudod a nyitját!
Fölkapta a botját, odaállt a fal elé, s csengő hangon elkiáltotta magát: – Mellon!
A csillag fölvillant, majd elhalványult. Majd némán kirajzolódott a nagy kapubéllet körvonala, bár korábban egy rés, egy repedés, egy ereszték nem látszott a sziklán. A kapu lassan kettévált középen, két szárnya hüvelykről hüvelykre kitárult, míg hozzá nem simult mindkettő a falhoz. A kapunyílásban meredek, homályos lépcsőfeljáró látszott; feljebb a lépcsőfokok belevesztek az éjszakánál is mélyebb sötétbe. A társaság csak nézte, csodálkozva.
– Tévedtem – mondta Gandalf-, és Gimli is. Mindannyiunk közül Trufa járt legközelebb az igazsághoz. Mert a varázsige örök idők óta ott áll a falon. Pontos fordítása: Mondd, jó barát, és lépj be. Csak annyit kellett tündéül mondanom, hogy: “jó barát“, s kinyílt az ajtó. Egyszerű. A mi gyanakvó korunkban túlságosan is egyszerű a hagyományok tudósának. Akkor még boldogabb idők jártak. Gyerünk!
Bement, s rátette a lábát az első lépcsőfokra. Ám e pillanatban több minden is történt. Frodó érezte, hogy valami bokán ragadja, nagyot kiáltott, s elesett. Buga, a póni, vadul fölnyerített rémületében, sarkon fordult, s belevágtatott a tó partján az éjszakába. Samu utánaszökkent, de meghallotta Frodó kiáltását, átkozódva visszarohant. A többiek megpördültek, s látták, hogy zubog a tó vize, mint seregnyi kígyó közelednék kúszva a déli vége felől.
Hosszú, izmos csáp kúszott ki a vízből; nedvesen derengő halványzöld kar. Ujjas vége megragadta Frodó lábát, s a víz felé vonszolta. Samu térdre esett, s késével vagdosta.
A csáp elengedte Frodót, Samu elrántotta onnét és segítségért kiabált. Húsz másik csáp tekeredett elő a vízből. A víz zubogott, a levegő megtelt ocsmány bűzzel.
– Be a kapun! Fel a lépcsőn! Gyorsan! – kiáltotta Gandalf, és visszaugrott. A térdeplő Samut kivéve, mintha mindannyiuknak földbe gyökerezett volna a lába az iszonyattól, de Gandalf fölriasztotta és bekergette őket.
Még épp idejében. Samu és Frodó már megtett néhány lépést a lépcsőn, Gandalf meg épp a lépcsőig jutott, mire a csápok átvonaglottak a keskeny partsávon, kitapintották a falat és az ajtót. Az egyik bekúszott a küszöbön, s megcsillant a csillagfényben. Gandalf megfordult, s megállt. Ha azon törte a fejét, hogy mi az a varázsige, ami az ajtót zárja majd be, fölösleges volt. Mert kétoldalt sok-sok tekergő csáp ragadta meg az ajtószárnyakat, s iszonyú erővel befelé fordította. Az ajtó hatalmas csattanással becsukódott, s benn vaksötét lett. A súlyos kövön át is hallották a tompán súrlódó, csapkodó hangokat.
A Frodó karját szorongató Samu összeesett a vaksötétben, a lépcsőn. 
– Szegény öreg Buga! – nyögte megcsukló hangon. – Szegény, öreg Buga! Farkasok! Kígyó! A kígyó már sok volt neki. – Választanom kellett. Veled kellett jönnöm, Frodó uram!
Hallották, hogy Gandalf visszamegy, s botjával rácsap az ajtóra. A kő megremegett, a lépcső belereszketett, de az ajtó csukva maradt.
– Hát igen – mondta a mágus. – A kapu bezárult mögöttünk, s most már csak egy utunk van kifelé – a hegy túloldalán. A hangokból ítélve attól tartok, hogy sziklákat halmoznak a kapu elé, a fákat kirántják, és elreteszelik velük a kapuszárnyakat. Kár, szép fák voltak, nagyon vének.
– Én, attól a pillanattól kezdve, hogy a víz a lábamat érte, éreztem, hogy valami szörnyűség ólálkodik a közelünkben – mondta Frodó. – Mi volt ez, és sok van még ilyen?
– Nem tudom – mondta Gandalf. – De valamennyi csáp egy parancsot követett. Mind a hegy alól, a hegy alatti fekete vízből kúszott elő. A föld mélyén az orkoknál is vénebb és ocsmányabb jószágok élnek. – Azt már nem mondta ki, hogy bármi légyen is, ami ott él a tóban, a társaság tagjai közül elsősorban Frodót ragadta meg.
Boromir valamit morgott magában, de a visszhangzó üreg úgy felerősítette a suttogását, hogy meghallották valamennyien: – A föld mélyén! Ahova úgy szálltunk le, hogy nekem eszem ágában sem volt. Most ki vezet majd bennünket ebben a vaksötétben?
– Én – mondta Gandalf –, és Gimli is velem tart. Kövessétek a botomat!
A mágus megindult legelöl a lépcsőn, magasra emelte a botját, s a bot hegye halványan sugárzott. A lépcső széles volt és ép. Kétszáz fokot számláltak, széleset és laposat; a lépcső tetején boltíves folyosó vezetett szintben a sötétbe.
– Üljünk le, pihenjünk egyet és együnk valamit, hiszen fogadót aligha találunk! – mondta Frodó. Már-már lerázta magáról a bokájára kulcsolódó csáp rémítő emlékét, és rádöbbent, hogy szörnyen megéhezett.
A javaslatot valamennyien örömmel üdvözölték; megannyi homályos alak a sötétben, letelepedtek a legfelső lépcsőfokra. Miután megvacsoráztak, Gandalf harmadízben is megitatta őket egy-egy korty völgyzugolyi miruvor-ral.
– Sajnos, már nem sok maradt – mondta –, de azt hiszem, most ránk fér ez után a szörnyű kapu után. S ha csak nincs nagy szerencsénk, a maradékra még szükségünk lesz, mielőtt meglátnánk a másik oldalt! Takarékoskodjatok a vízzel is. A Bányában sok a forrás, a folyóvíz, de a vizét megízlelni egyiknek sem szabad. Aligha lesz módunk megtölteni a tömlőinket és butykosainkat, míg oda nem érünk a Feketepatak völgyébe.
– Mennyi idő az? – kérdezte Frodó.
– Ha én azt tudnám – mondta Gandalf. – Sok mindentől függ. Ha nem történik semmi, és nem tévedünk el, egyenes úton talán három-négy napi járás. A nyugati kaputól a keleti kapuig egyenes vonalban nem több a távolság, mint negyven mérföld, de lehet, hogy az út nagyon kanyargós.
Rövid pihenés után megint nekivágtak. Mind arra vágytak, hogy az útjuk mielőbb véget érjen, s ezért, bármilyen fáradtak voltak, szívesen gyalogoltak még órák hoszszat. Gandalf ment elöl, mint eddig is. Bal kezével magasra emelte világító botját, jobbjában a kardját, Glamdringot tartotta. Őt Gimli követte; szeme meg-megcsillant a derengő fényben, ahogy jobbra-balra tekingetett. A törp mögött Frodó következett, kezében kivont kurta kardja, a Fullánk. Sem Fullánk, sem Glamdring nem csillogott; s ez vigasztaló volt, hiszen az Óidőkben élt tündekovácsok kezéből kikerült kardok hideg fényben égtek, ha a közelben ork ólálkodott. Frodó mögött Samu lépkedett, mögötte meg Legolas, majd a fiatal hobbitok és Boromir. S a sötétben, leghátul, komoran és némán, Aragorn.
A folyosó két-három kanyar után lejteni kezdett. Jó darabig csak lejtett, lejtett, lefelé, majd megint vízszintessé vált. Levegője itt már fojtogatóan forró volt, de nem áporodott. Időnként egy-egy hűvösebb légáramlat csapta meg az arcukat, a fal valamely csak félig sejtett nyílásából. Ilyen bőven akadt. A mágus botjának sápadt fényében Frodó hol boltíves lépcsőbejárókat, hol az övékbe torkolló, meredeken emelkedő vagy alászálló folyosókat, sötét nyílásokat pillantott meg jobb és baloldalt egyaránt. Nem is remélte, hogy fejben tartja őket.
Gimli nem sokat segített Gandalfnak, legfeljebb rendíthetetlen bátorságával. Mert őt, nem úgy, mint a többieket, legalább a sötétség nem zavarta. Megesett, hogy a mágus egy-egy útelágazásnál megkérdezte a véleményét, de a döntő szót mindig Gandalf mondta ki. Mória bányája iszonyú nagy volt, s olyan bonyolult, hogy az még Gimli képzeletét is meghaladta, noha ő a hegyi törpök fajtájából való. Gandalfnak nem sokat segítettek egykori utazásának emlékei sem, de még így, a sötétben és a kanyarok ellenére is tudta, merre tartanak, és egy pillanatig sem tétovázott, ha olyan utat lelt, amely a célja felé vezetett.
– Sose féljetek! – mondta Aragorn. Most hosszabb pihenőt tartottak, mint általában, s Gandalf meg Gimli egymás közt sustorgott; a többiek összeverődtek a hátuk mögött, és aggodalmasan várakoztak. – Sose féljetek! Én már sok utat megjártam vele, ha ilyen sötétet még nem is; és Völgyzugolyban nagyobb tetteiről is regélnek, mint amelyeknek én szemtanúja voltam. Nem fog eltévedni... amíg van út, amit megtalálhat. Akárhogy féltünk, bevezetett ide, és ki is fog vezetni, bármibe kerül neki magának.
Könnyebben hazatalál vaksötét éjszaka, mint Berúthiel királyné macskája.
A társaságnak szerencséje volt, hogy ilyen vezetője akadt. Fáklyát nem volt miből készítsenek; a nagy zűrzavarban a kapunál sok mindent otthagytak. De világítóeszköz híján hamarosan gyászos véget értek volna. Nemcsak útelágazás volt rengeteg, de üreg és szakadék és sötét kút is az út mentén, amely visszaverte lépteik dobogását. És repedések, rések a falon és a padlaton, sőt olykor-olykor a lábuk előtt is tátongott egy-egy szakadék. A legnagyobbik megvolt vagy hét láb széles, s jó ideig eltartott, amíg Pippin összeszedte a bátorságát, hogy a félelmetes résnek nekirugaszkodjék és átugorja. A mélyén, úgy hallották, víz zubogott, mintha roppant malomkerekek forogtak volna odalent.
– Kötél! – motyogta Samu. – Tudtam, ha nem hozok, akkor kelleni fog!
Ahogy az ilyesfajta veszélyek megszaporodtak, úgy lassult az előrehaladásuk. Úgy érezték, örök idők óta tapodják a hegy gyökereit. Halálosan fáradtak voltak, de valahogy már abban a gondolatban sem találtak vigaszt, hogy előbb-utóbb meg fognak pihenni valahol. Frodó kedélye, azután, hogy megmenekült, evett és ivott egy korty szíverősítőt, földerült valamicskét; de most megint rákúszott a szívére a már-már rettegéshez hasonlatos szorongás. Bár Völgyzugolyban begyógyult a vállán a tőr ütötte seb, baljós hatásából valami megmaradt. Érzékei kiélesedtek, s több mindent észlelt, ami nem volt látható. E változás egyik jele, amit hamarosan észrevett, hogy a sötétben jobban látott, mint bármelyik társa, talán az egy Gandalf kivételével. S akárhogy is, ő volt a Gyűrűhordozó; a Gyűrű ott lógott láncra fűzve a mellén, s néha úgy érezte, iszonyú nehéz. Csalhatatlanul megérezte, hogy ott áll a Gonosz előttük, s ott követi őket a hátuk megett; de erről nem szólt semmit. Csak szorította keményen a kardja markolatát, s ment-ment, makacsul.
Ritkán szólt valamelyikük, s akkor is csak egy-egy sietős halk szót. Más hang nem hallatszott, csak a lépteik dobogása; Gimli törp-csizmáinak tompa dobbanása; Boromir nehéz léptei; a hobbitlábak halk és szapora kocogása, s hátul Aragorn hosszú lépteinek lassú, kimért dobaja. Ha megálltak egy-egy pillanatra, nem hallatszott semmi, csak olykor a láthatatlan víz csöpögése, csobogása. De Frodó valami mást is hallott; vagy azt hitte, hogy hall: meztelen, puha lábak halk lépteit. A léptek nem voltak olyan hangosak, vagy nem jártak olyan közel, hogy biztos lett volna benne, mit hall, s hogy hall-e valamit egyáltalán, de most már sose szűntek, míg a társaság gyalogolt. Nem visszhang volt, az biztos, mert ha ők megálltak, egy darabig még közeledtek, s csak azután hallgattak el.
Éjfél után értek a Bányához. Már hosszú órák óta mentek néhány kurta pihenővel, mikor Gandalfnak először kellett döntenie. Nagy, fekete boltíves nyílással találták szemközt magukat, amelyből három folyosó nyílt: többé-kevésbé mind ugyanabba az irányba vezetett, keletnek, de a bal oldali lefelé, a jobb oldali felfelé, a harmadik pedig láthatólag szintben, simán, de ez utóbbi igencsak keskenynek ígérkezett.
– Egyáltalán nem emlékszem erre a helyre! – mondta Gandalf, s tétován megállt a nyílás boltozata alatt. Magasra emelte a botját, abban a reményben, hogy talál valami föliratot, útjelet, ami elősegíti a döntést; de semmi ilyesmi nem volt látható. – Fáradtabb vagyok, hogysem dönteni tudnék – csóválta meg a fejét. – S gondolom, ti is fáradtak vagytok mind, nálam is fáradtabbak. Talán jó lenne, ha éjszakára itt lepihennénk. Mert itt ugyan örök sötét van, de odakint a hold már nyugat felé tart, s éjfél is elmúlt.
– Szegény, öreg Buga! – jegyezte meg halkan Samu. – Vajon hol lehet? Remélem, a farkasok még nem kapták el.
A boltíves nyílás bal oldalán egy kőajtóra leltek: félig be volt hajtva, de egy szelíd nyomásra kitárult. Bent kőbe vájt jókora kamra.
– Megállj! Megállj! – kiáltotta Gandalf, mikor Trufa és Pippin megindult befelé, boldogan, hogy végre olyan helyet talál, ahol egy kicsivel legalább védettebbnek érzi magát, mint a nyílt folyosón. – Megállj! Még nem tudjátok, mi van benn! Én megyek előre!
Óvatosan bement; a többiek sorban, utána. – Íme! – mutatott botjával a padló közepén található nagy, kerek nyílásra, mely olyan volt, mint egy kút szája. Szakadt, rozsdás lánc hevert mellette, s lógott bele a fekete üregbe. A szélén kőtörmelék.
– Beleeshetett volna valamelyiktek, s még mindig töprenghetne, mikor ér feneket – mondta Aragorn Trufának. – Ha már van, menjen csak előre a vezető.
– Ez, úgy látszik, őrszoba volt, innen tartották szemmel a három folyosó nyílását – mondta Gimli. – Az üreg meg nyilván az őrök kútja, aminek valamikor kőfedele lehetett. De a fedél összetört, s a sötétben így nagyon kell vigyáznunk.
Pippint különös mód vonzotta a kút. Míg a többiek kibontották takaróikat, s elkészítették a fekvőhelyüket az őrszoba falai mentén, az üregtől lehetőleg minél távolabb, ő odaóvakodott a kút szélére, és belekandikált. Érezte, hogy a láthatatlan mélységből hűvös levegő csapja meg az arcát. S hirtelen támadt ötlettől vezetve, felkapott egy kődarabot, s beleejtette. Jó néhány szívverést számlált, míg a kő fenékre ért. Akkor, messze lentről, mintha a kő egy barlang mély vizébe pottyant volna, halk csobbanást hallott, amit a szűk akna fölerősített és megsokszorozott.
– Mi volt ez? – kiáltotta Gandalf. Megkönnyebbült, mikor Pippin bevallotta, hogy mit csinált, de dühös is volt, s Pippin látta, hogy izzik a szeme: – Ostoba Tuk! – morogta. – Ez komoly utazás, nem afféle hobbit-séta. Legközelebb magadat ejtsd bele, akkor legalább nem lesz veled több bosszúságunk. Most meg csönd legyen!
Percekig nem hallottak semmit; majd egyszerre halk koppanások hallatszottak a mélyből: tom-tap, tap-tom. A hang abbamaradt, ám amint a visszhang elhalt, újrakezdődött: tap-tom, tom-tap, tap-tap, torra. Nyugtalanítóan hangzott, mint afféle figyelmeztető kopogás, de egy idő múlva abbamaradt, és megint nem lehetett hallani semmit. – Hát ha ez nem kalapácshang volt, még sohasem hallottam olyat – mondta Gimli.
– Úgy van – mondta Gandalf. – De egy csöppet sem örülök neki. Lehet, hogy semmi köze Peregrin ostoba kövéhez; de az valószínűleg megzavart valamit, amit jobb lett volna békén hagyni. Nagyon kérlek mindnyájatokat, ilyesmi többé ne forduljon elő! Reméljük, hogy a továbbiakban nyugodtan pihenhetünk. Jutalmul, Pippin, te őrködsz elsőként – dünnyögte, ahogy begubódzott a takaróba.
Pippin nyomorultul üldögélt a vaksötét ajtóban; de egyre csak forgatta a fejét: félt, hogy valami ismeretlen jószág kúszik elő a kútból. Bár takarhatná le a kút nyílását, gondolta, ha mással nem, hát egy pokróccal, de moccanni sem mert, nemhogy odamenni, bár úgy látszott, hogy Gandalf is alszik.
Pedig Gandalf ébren volt, noha mozdulatlanul és némán feküdt. Keményen törte a fejét, megpróbálta felidézni a Bányában legutóbb tett útjának valamennyi emlékét, s gondterhelten töprengett, hogy most milyen irányt vegyen: hiszen a legkisebb hiba is végzetesnek bizonyulhat. Egy óra múlva fölkelt, és odament Pippinhez.
– Menj a sarokba, és aludj, fiam – mondta nyájasan. – Gondolom, nagyon rászorulsz már. Én meg a szemem sem tudom lehunyni, így hát akár őrködhetem is.
– Tudom már, mi bajom – suttogta az ajtóban ülve. – A füst hiányzik. A hóvihar óta egyszer sem szívtam. Pippin még látta, mielőtt elnyomta volna az álom, hogy az öreg mágus ott kuporog feketén a földön, s göcsörtös kezében, a két térde közt parázsló forgácsot tart. A picinyke fény egy pillanatra megvilágította hegyes orrát és a kipöffentett füstkarikákat.
Gandalf volt, aki álmukból fölverte őket. Vagy hat óra hosszat ült éberen és őrködött; hadd pihenjenek a többiek. – Miközben őrködtem, sikerült döntenem – mondta. – A középső folyosó valahogy nem tetszik, a bal oldalinak a szagát nem szeretem: ha lent nem dögletes a levegő, akkor ne legyek vezető többé. A jobb oldali folyosót kell választanunk. Ideje, hogy megint másszunk egyet.
Nyolc koromsötét óra hosszat, két kurta pihenőt leszámítva, egyfolytában meneteltek; veszéllyel nem találkoztak, hallani nem hallottak semmit, s látni se láttak mást, csak a mágus botjának derengő fényét, amint ott táncolt előttük. A folyosó, amit választottak, egyre följebb-följebb kanyarodott. Amennyire meg tudták ítélni, széles csigavonalban, s minél feljebb jutottak, annál magasabb, tágasabb lett. Egyik oldalról sem torkolltak bele folyosók, alagutak, padmalya sima volt és ép, sem üregek, sem repedések nem tarkították. Láthatólag fontos útvonal lehetett; gyorsabban is haladtak, mint első nap az előző szakaszon.
Vagy tizenöt mérföldet tehettek meg légvonalban mérve, bár a valóságban húszat is, vagy még többet gyalogoltak. Ahogy az út emelkedett, Frodó is valamivel jobb kedvre derült; de most is levert volt még, s most is ott hallotta vagy gondolta, hogy ott hallja a társaság nyomában a halk lépteket, amelyek nem az ő lépteik visszhangja voltak.
Addig mentek, ameddig a hobbitok pihenő nélkül bírták, s már mindnyájuknak az járt az eszében, hogy hol tudnának aludni, mikor a folyosó falai jobboldalt is, baloldalt is eltűntek. Úgy tetszett, fekete, üres térbe jutottak, valami roppant, boltíves bejáraton át. Hátulról erős, meleg huzatot éreztek, elöl meg hidegen érte arcukat a sötétség. Megálltak, és szorongva összebújtak.
Gandalf érezhetőleg örült. – A jó utat választottam mondta. – Végre lakható részhez értünk, s úgy érzem, nem vagyunk már messze a keleti oldaltól. Csak épp hogy magasan, sokkal magasabban, ha nem tévedek, mint a Feketepataki Hágó. A huzatból ítélve valami roppant csarnokban állunk. Most megkockáztatok egy kis valódi világítást.
Fölemelte a botját, s az egy pillanatra mint a villám ragyogott fel. Hatalmas árnyékok szökkentek fel és tűntek el, s egy pillanatra meglátták a csarnok irdatlan kőoszlopokon nyugvó távoli mennyezetét. Előttük kétoldalt hatalmas üres csarnok; fekete falai tükörfényesek, villanva verik vissza a fényt. Még három bejáratot láttak, három fekete kapuboltot; az egyik a keletre nyíló, ott volt épp előttük, a két másik meg jobb- és baloldalt. Aztán a fény kialudt.
– Pillanatnyilag mindössze ennyit merek megkockáztatni – mondta Gandalf. – Valamikor hatalmas ablakok nyíltak a hegyoldalra, és a Bánya felső fertályából tárnák vezettek ki a fényre. Azt hiszem, itt járunk most, de kint megint éjszaka van, s így végleges választ erre csak reggel kapunk. Ha igazam van, a valóságban is ránk köszönt a hajnal. De addig jobb, ha nem megyünk tovább. Pihenjünk hát, ha tudunk. Eddig még jól ment minden, s a sötét út nagyobbik fele már a hátunk mögött van. De a végére még nem jutottunk, s hosszú út vár ránk a Kapuig, amely a külvilágra nyílik.
A társaság a roppant csarnokban töltötte az éjszakát, összebújva az egyik sarokban, hogy a huzatból kikerüljenek; a keleti bejáraton mintha szakadatlanul dőlt volna a fagyos hideg. Körülöttük mindenütt üres a határtalan sötétség, a kedélyükre rátelepedett a bányacsarnokok és a szanaszét ágazó lépcsők, folyosók magánya, irdatlan kiterjedése. A hobbitok úgy érezték, hogy a legvadabb szóbeszéd sötét elmeszüleményei sem érnek fel Mória valódi és csodás iszonyúságával.
– Irdatlan sok törp élhetett itt egyszer – mondta Samu –, s bizonyára mind buzgóbban áskált, mint a borz, hogy ötszáz év alatt ezt mind kivájja, méghozzá kemény sziklakőből. De miért csinálták? Csak nem laktak itt benn, e sötét lyukakban?
– Ezek nem lyukak – mondta Gimli. – Ez Törptárna hatalmas városa és birodalma. S valamikor régen nem is volt sötét, hanem csupa fény és pompa, s ennek emléke él még a dalainkban.
Felállt a sötétben, s mély hangján rázendített a dalra, amit körös-körül visszavertek a falak

Új volt a Föld, hegy-völgye zöld, 
S még folttalan Hold tündökölt, 
Durin felkelt s indult, maga, 
Vízre-kőre nem volt szava. 
Hegynek-völgynek nevet adott, 
Forrásból elsőként ivott, 
A Tükörtóhoz érkezett, 
Csillagkoronát nézhetett 
Ékkövek így ezüst fonálon, 
Remegtek fejénél víz-árnyon.
Ó, szép világ! Hajdankorok! 
Nagy hegyek! Nagy uralkodók – 
Nargothrondé s Gondoliné 
Buktak s tűntek mind éj felé, 
Nyugati Tengereken át;
Ó, Durin-kori szép világ!
Faragott trónon ült Durin. 
Csarnoka kőpillérein 
Arany tető; ezüst a padló; 
Felségjeleivel az ajtó. 
Csillagokat, holdat, napot 
Metszett kristály ragyogtatott, 
Se felhőárny, se éj sötétje
Nem hullt fényük tündökletére.
Döngött ott üllőn kalapács, 
Volt vésnöki kopácsolás; 
Készült kardpenge s markolat; 
Fúrtak tárnát, húztak falat.
Beril ott, gyöngy, sápadt opál – volt; 
S halpikkely fórma vas, kovácsolt.
Volt pajzs, hát- s mellvért, fejsze, szablya; 
Fényes lándzsák, halomba rakva.
Friss volt Durin népe, serény; 
Zene zendült hegyek tövén; 
Regös regölt, bongott a hárfa, 
Kapuk nyíltak kürtök szavára.
Most szürke és vén a világ, 
Nem süt parázs a hamun át; 
Üllő s hárfa se zeng sehol, 
Durin csarnokán éj honol; 
Sírja már mindörökre árnyban, 
Ott Khazad dümban, Móriában 
De a Tükörtó bármi csendes, 
Mélyéről csillagkört derenget, 
Ott a korona, vízbe fúlva, 
Míg Durin föl nem ébred újra.

– Ez szép! – mondta Samu. – Szívesen megtanulnám. Khazad-dumban, Móriában. De így, ha az ember arra a sok lámpásra gondol, csak annál sűrűbb a sötétség. S az a sok-sok drágakő és arany még mindig itt van?
Gimli hallgatott. Ő elénekelte a dalt, több mondanivalója nem volt.
– Drágakő? – kérdezte Gandalf. – Nincs. Az orkok többször is kifosztották Móriát; a felső csarnokokban nem maradt semmi. S mióta a törpök elmenekültek, senki sem meri átkutatni a tárnák mélyét, az ottani kincstárakat: azokat víz borítja – vagy a félelem árnya.
– Akkor meg miért akarnak a törpök visszajönni? – kérdezte Samu.
- Mithril-ért – felelte Gandalf. – Mória kincse nem az arany és a drágakövek, a törpök játékszere; nem is a vas, a szolgálójuk. Ez is, az is kerül itt, az igaz, különösen vas; de azért nem kellett volna bányát nyitniok: amire vágytak, azt mind megkaphatták volna árucsere útján. De a világon csak itt található a móriaezüst, vagy való ezüst, ahogy némelyek hívták: tünde-nyelven mithril. Van törp-neve is, de azt a törpök nem ejtik ki soha. Tízszer annyit ér, mint az arany, most meg már fölbecsülhetetlen érték; hiszen a földön, fönt, alig maradt belőle, s az orkok nem merik kibányászni. A telérek észak, azaz Caradhras felé húzódnak és sötét mélységekbe. A törpök nem beszélnek: de ahogy a mithril volt vagyonuk alapja, ugyanúgy romlásuk okozója is: túlságosan mohón és túlságosan mélyről bányászták ki, s ezzel fölkeltették, amitől menekültek: Durin vesztét. Amit ők a napvilágra hoztak, azt az orkok majdnem mind összegyűjtötték, s adóként beszolgáltatták Szauronnak, aki szörnyen áhítozik rá.
- Mithril! Minden nép erre vágyott. Úgy lehetett kovácsolni, mint a rezet, s csiszolni, mint az üveget; és a törpök olyan ötvözetet készítettek belőle, amely könnyebb volt, mégis keményebb, mint az edzett acél. Szépséges ezüstöt, csak ez sosem feketedett vagy homályosult el. A tündék is igencsak kedvelték, s többek között ebből készítették az ithildin-t, a csillagholdat, amit az ajtóikon látsz. Bilbónak volt egy mithril-karikákból szőtt páncélinge, amit Thórintól kapott ajándékba. Kíváncsi lennék, mi lett vele? Vajon a nagyüregi múzeumban porosodik?
– Mi? – zökkent ki a nyugalmából Gimli. – Egy móriaezüstből szőtt páncéling? Ez aztán a királyi ajándék! – Az – mondta Gandalf. – Én sose mondtam neki, de többet ér, mint az egész Megye, mindenestül.
Frodő egy szót sem szólt, csak benyúlt a zubbonya alá, és megtapogatta a páncélingét. Megdöbbent a gondolattól, hogy zubbonya alatt megyényi értékkel sétál. Vajon tudta ezt Bilbó? Semmi kétség, pontosan tudta. Ez valóban királyi ajándék. De ez eltérítette a gondolatait a Bányából Völgyzugolyba, Bilbóhoz, és Zsáklakra, azokba az időkbe, amikor még Bilbó is ott élt. Tiszta szívéből vágyott rá, bár lenne ott megint, azokban az időkben, nyírná a gyepet, matatna a virágokkal, s hírét sem hallotta légyen se Móriának, se mithril-nek – se a Gyűrűnek.
Majd mély csend lett. Elnyomta őket az álom, egyiket a másik után. Most Frodón volt az őrség sora. Mintha a bányamély láthatatlan ajtóinak lélegzete lenne, vette körül a félelem. Tenyere kihűlt, homlokát kiverte a veríték. Két végtelen óra hosszat csak fülelt, minden idegszálával; de egy hang nem sok, annyit sem hallott, még a képzelt lépteket sem.
Már majdnem lejárt az őrség ideje, amikor messziről, ahol a nyugati kapuboltot sejdítette, két halvány kis fénypontot látott, sötétben világító szemhez hasonlót. Felriadt. Már-már lebillent a feje. – Úgy látszik, majdnem elaludtam. Őrségben! – gondolta. – Kis híján elnyomott az álom. – Fölállt, megdörgölte a szemét, s állva is maradt, úgy bámult a sötétbe, míg csak föl nem váltotta Legolas.
Lefeküdt, s rögtön el is aludt, de úgy rémlett, álma folytatódik; suttogásokat hallott, s látta, hogy a két halvány fénypont lassan-lassan közeledik. Felébredt; arra, hogy a többiek halkan beszélgetnek mellette, s hogy az arcára halvány fény esik. Magasan fenn, a keleti kapu fölött, majdnem a tető alján, egy aknán át sápadt fénycsíkot látott; a csarnok túloldalán, az északi kapubolton szintén halvány fény szüremkedett be.
Frodó felült. – Jó reggelt! – mondta Gandalf. – Mert végre reggel van újra. Lám, igazam volt. Magasan fönn vagyunk, Mória keleti oldalán. Még a mai nap meg kell keresnünk a Nagy Kaput, s meg kell látnunk a Feketepatak völgyében a Tükörtó vizét.
– Örülnék neki – mondta Gimli. – Láttam Mórfiát, nagyon nagy, de sötét és félelmetes immár, s a fajtánknak nyomát sem leltem. Már azt is kétlem, hogy Balin itt járt volna.
Reggeli után Gandalf úgy döntött, hogy azonnal folytatják az utat. – Fáradtak vagyunk, de odakint majd jobb pihenőnk esik – mondta. – Nem hiszem, hogy bármelyikünk is szívesen töltene még egy éjszakát Móriában.
– Az biztos! – helyeselt Boromir. – Merre indulunk? A keleti kapun át?
– Talán – mondta Gandalf. – Még nem tudom pontosan, hol vagyunk. Ha teljesen el nem tévedtem, úgy vélem, valahol a Nagy Kaputól északra, fönt. Gondolom, a keleti kapubolt alatt kell továbbindulnunk; de nézzünk körül, mielőtt határoznánk. Lássuk, mitől világos az északi kapubolt. Sokat segítene, ha találnánk egy ablakot, de attól tartok, hogy csak egy aknán szivárog be némi fény.
Elindult az északi bejárat felé; a társaság utána. Széles folyosón találták magukat. Ahogy továbbmentek, mindjobban derengett, majd észrevették, hogy a fény egy jobb oldali ajtónyíláson hatol be. Magas volt, a szemöldökköve lapos. A kőajtó ép a sarokvasán, s félig nyitva. Azon túl tágas, négyszögletes kamra. A kamrában félhomály, ami az ő szemüknek, ily hosszú vakoskodás után kápráztató fény; pislogtak is, amint beléptek.
Valami hevert az ajtóban, nem tudták, mi, mert az alakját képtelenek voltak kivenni, így hát csak megkerülték; odabent mély port kavart a lábuk. A kamra egy aknán keresztül kapta a fényt, a keleti falán, fönt; az akna meredeken lejtett, s messze-messze, egészen fönt a kék ég egy kicsiny négyszöge látszott. Fénye a kamra közepén egy asztalra esett: egyetlen négyszögű kőtömb volt, hosszúkás, úgy térdmagasságú, azon meg egy fehér kőlap.
– Mint egy sírkő – suttogta Frodó, s valami furcsa előérzettől vezetve fölébe hajolt, hogy megnézze közelebbről. Gandalf odalépett mellé. A kőlapon mélyen bevésve rúnák;
– Ezek Daeron rúnái, az ősi Móriában használatosak – mondta Gandalf. – A szöveget az emberek és törpök nyelvén írták

FUNDIN FIA BALIN Mória Ura

– Tehát meghalt – mondta Frodó. – Féltem, hogy ez történt. – Gimli arcára húzta a csuklyát.

5. fejezet
Khazad-dűm hídja

A társaság némán állt Balin sírja mellett. Frodónak Bilbó járt az eszében, régi barátsága a törppel, s Balin egykori látogatása, náluk, a Megyében. Itt, a hegy gyomrában, e poros sírboltban úgy érezte, annak ezer esztendeje már, s a világ túlsó végén történt.
Végül megmoccantak, föltekintettek, s valami olyasmit keresett a szemük, ami hírt adna nekik Balin sorsáról, vagy arról, hogy népével mi történt. A kamra túloldalán egy kisebb ajtó is volt, közvetlenül az akna mellett. Most már látták: csontok hevertek mindkét ajtóban, közöttük törött kardok, baltafokok, beszakadt pajzsok meg sisakok. Egy másik kard görbe volt: elfeketült pengéjű orkszablya. A falban mélyedések, bennük nagy, vasalt ládák maradványai. Mindet feltörték és kifosztották; de az egyik leszakított fedele mellett egy könyv maradványa hevert. Belehasítottak, átdöfték, félig el is égett, s annyi volt rajta a fekete folt, a régi vér nyoma, hogy alig-alig lehetett a betűit kiolvasni. Gandalf óvatosan fölemelte. Lapjai pattogva töredeztek, ahogy a kőlapra letette. Nem szólt egy szót sem, csak végiglapozta. Frodó és Gimli ott állt mellette, s nézte, mint forgatja óvatosan az egyik lapot a másik után, s olvassa a más-más kéz írta szöveget-Mórfa és Suhatag és itt-ott a tünde-nyelv rúnáit.
Gandalf végül föltekintett. – Ez, úgy látszik, Balin és népe sorsának története – mondta. – Úgy vélem, akkor kezdődik, mikor harminc-egynéhány éve megérkeztek a Feketepatak völgyébe. Az első oldalon egyes és hármas szám áll, így hát az elejéről legalább két lap hiányzik. Hallgassátok!
- “Kivertük az orkokat a Nagy Kapuból és az őr“... a következő szó elmosódott és megpörzsölődött; valószínűleg “szobából“, és “sokat lemészároltunk a fényes...“ gondolom: “napon a völgyben. Flóit megölte egy nyílveszsző. Ő levágta a nagyot.“ – Aztán megint elmosódik a szöveg, majd ez áll: “Flói a fű alatt a Tükörtó partján...“ Ezután egykét sor olvashatatlan. Aztán: – “Megszálltuk a huszonnegyedik csarnokot, hogy ott rendezkedjünk be. Van ott egy. ..“ – Nem tudom elolvasni, micsoda. Valami aknát említ a szöveg. Majd: “Balin a Mazarbűl Termében állította fel trónusát.“
- A Krónikák Termében – mondja Gimli. – Gondolom, ez az, itt, ahol állunk.
– Most jó darabig olvashatatlan – mondta Gandalf–, kivéve egy-egy szót, mint “arany“ meg “Durin fejszéje“ meg valamiféle “sisak“. Majd: “Ralin most Mória új ura.“ Úgy látszik, ezzel véget ér a fejezet. Ezután más kézírással folytatódik; “való ezüstre leltünk“, mondja, aztán az áll itt, hogy , jól kovácsolt“, és aztán még valami... úgy van!: mithril, s a két utolsó sor: “Óin, hogy átkutassa a Harmadik Szint felső fegyvertárait“..., s valaki, nem tudom, ki “elindult nyugat felé“, itt megint elmosódik a szöveg “a Magyalföldi Kapuhoz“.
Gandalf elhallgatott, és tovább lapozott: – A kézírás ugyanaz, ugyancsak sietős és erősen megrongálódott mondta –, s ebben a félhomályban nemigen tudom kiolvasni. Aztán szemmel láthatólag jó néhány lap hiányzik, mert a folytatás lapszáma 5-tel kezdődik, azaz, a krónika, gondolom, a gyarmat ötödik esztendejéről szól. Ez is ugyancsak össze van kaszabolva és maszatolva, olvashatatlan. Napvilágnál talán jobban boldogulunk vele. Megálljunk! Ez meg itt mi? Ez a merész, nagybetűs tündeírás?!
– Azt hiszem, az a szép írás ugyancsak rossz híreket közöl – folytatta Gandalf. – Az első olvasható szó: a “gyász“. A sor azután teljesen olvashatatlan, kivéve a végén azt, hogy “teg“, ami a következő sorban így folytatódik: “nap, november tizedikén, a Feketepatak Völgyében elesett Mória ura, Balin. Egyedül ment ki, hogy belenézzen a Tükörtóba. Egy ork lőtte le egy fa mögül. Az orkot levágtuk... de keletről, az Ezüstértől... újabbak, sokan“. A továbbiakban a szöveg, egészen az oldal végéig, már olyan elmosódott, hogy kivenni is alig lehet, bár azt hiszem, itt az állhat, hogy “a kaput eltorlaszoltuk...“ — majd “így soká tarthatjuk, ha...“ s talán “rettenetes“, meg “szenvedés“. Szegény Balin! Úgy látszik, nem egészen öt évig viselte a címet, amit maga ruházott önmagára; érdekelne, hogy mi történt azután; de most nem érünk rá, hogy megfejtsük az utolsó néhány lap titkát. Lássuk tehát a legutolsót. – Elhallgatott, és felsóhajtott.
– Szomorú olvasmány – mondta. – Félek, hogy kegyetlen véget értek. Lássuk csak! “Nem tudunk kimenni. Nem tudunk kimenni. Elfoglalták a Hidat és a Második Csarnokot. Ott esett el Frár és Lóni és Náli.“ A következő négy sor annyira elkenődött, hogy mindössze ennyit tudok kivenni belőle: “...öt napja“. Az utolsó néhány sor: “A tó a nyugati kapunál egészen a falig duzzadt. A Tó Őre elragadta Óint. Nem tudunk kijutni. Eljött a vég.“ – Majd “dobok, dobok a mélyben“! – Csak tudnám, ez mit jelent. A legutolsó szó elkapkodott tünde-betűkkel: “közelednek“. Semmi több. – Gandalf elhallgatott, s némán a gondolataiba merült.
A társaságot egyszerre megszállta a félelem, a terem rettenete. – Nem tudunk kijutni! – suttogta Gimli. – A Tó színe miattunk apadt valamicskét, s a Tó Őre miattunk aludt a Tó déli sarkán.
Gandalf fölemelte a fejét, és körülnézett. – Úgy látszik, mindkét kapunál őrséget állítottak – mondta –, de a végére már nem sokan maradtak. Tehát így ért véget Mória visszahódításának kísérlete! Vitéz vállalkozás volt, de botor. Ennek még nem jött el az ideje. Nos, azt hiszem, búcsút kell vennünk Fundin fia Balintól. Neki itt kellett megpihennie, atyái csarnokában. A könyvet, Mazarbűl könyvét, magunkkal visszük, s később majd tüzetesen áttanulmányozzuk. Az lenne a legjobb, ha te vennéd magadhoz, Gimli, s ha lehetséges, majd elvinnéd Dáinnak. Őt érdekelni fogja, bár mély gyászba ejti. Most pedig indulás Az idő már délre jár.
– Merre megyünk? – kérdezte Boromir.
– Vissza a Csarnokba – felelte Gandalf. – De itt tett látogatásunk sem volt hiábavaló. Most legalább pontosan tudom, hol vagyunk. Ez, mint Gimli mondja, minden bizonnyal Mazarbűl Terme, s a Csarnok az Északi-vég huszonnegyedik csarnoka. Így hát a keleti kapun kell elindulnunk, s mindig délre, azaz jobbra és lefelé térnünk. A Huszonnegyedik Csarnok a hetedik szinten kell, hogy legyen, azaz hat szinttel a kapu felett. Gyerünk! Vissza a Csarnokba.
Alig ejtette ki Gandalf e szavakat, amikor harsány hangot hallottak mélyen lentről: dübörgő bumm! reszkettette meg a követ a lábuk alatt. Rémülten ugrottak az ajtóhoz. Dumm-dumm, hallották a dübörgő hangot, mintha óriáskezek egyetlen roppant dobbá változtatták volna Mória üregeit. Ezt visszhangzó harsogás követte; a Csarnokban roppant kürt harsant, s távolabbról harsány ordítások. És sok-sok láb sietős dobogása.
– Közelednek! – kiáltotta Legolas.
– Nem tudunk kijutni – mondta Gimli.
– Csapdába estünk! – kiáltotta Gandalf. – Kellett nekem késlekedni? Íme, most elkaptak, mint őket is, annak idején. De akkor én nem voltam itt. Meglátjuk, hogy...
Dumm-Bumm, dübörgött a dobszó, hogy belereszkettek a falak.
– Csapjátok be az ajtót és ékeljétek ki! – kiáltotta Aragorn. – És amíg csak lehet, ne tegyétek le a terhet, talán ki tudjuk még vágni magunkat.
– Nem! – mondta Gandalf. – Nem szabad hagynunk, hogy bezárjanak. A keleti ajtót hagyjátok tárva-nyitva. Ha sikerül, arra törünk ki.
Megint fölharsant a kürt, s nyomában a fülsértő ordítozás. A folyosón léptek közeledtek. Ők kardot rántottak, csendült-csördült a fegyver. Glamdring sápadt fényben égett. Fullánknak izzott az éle. Boromir nekivetette a vállát a nyugati ajtónak.
– Egy pillanat még! Ne csukd be! – szólt rá Gandalf. Odaszökkent Boromir mellé, és kihúzta magát.
– Ki mer idejönni, hogy megzavarja Balinnak, Mória Urának álmát?- kiáltotta zengő hangon.
Kintről reszelős, durva röhögés hangzott, valahogy űgy, mint mikor megindul a kő, s csúszik-potyog a mélybe; fegyvercsörgést, s közben harsány parancsszót hallottak. Dzzmm-bumm-dumm, dübörgött a mélyben a dobszó.
Gandalf egy hirtelen mozdulattal odalépett a keskeny ajtónyílásba, s előrebökte a botját. A termet, s kint a folyosót vakító villanás fénye töltötte be. A mágus egy pillanatra kidugta a fejét. Ahogy visszaugrott, nyílvesszők szisszentek-surrantak végig a folyosón.
– Orkok, mégpedig sokan – mondta. – Némelyik nagy és gonosz fajta: mordori fekete uruk. Most épp hátul battyognak, de akad köztük más is. Egy nagy barlangi troll, s talán nem is csak egy. Semmi remény, hogy arra meneküljünk.
– S ha a másik ajtót is elállják, akkor végleg semmi remény – mondta Boromir.
– Arról még semmi nesz – mondta Aragorn, aki a keleti ajtónál hallgatózott. – Innét egy lépcső nyílik, egyenest lefelé: ez nyilván nem a Csarnokba vezet. De semmi értelme, hogy hanyatt-homlok meneküljünk, ha a nyomunkban vannak. Az ajtót nem tudjuk eltorlaszolni. A kulcsa nincs meg, a lakat letörve, és befelé nyífik. Előbb tennünk kell valamit, hogy az ellenséget föltartóztassuk. Tennünk kell róla, hogy megemlegessék a Mazarbűl Termét! – mondta komoran, s megérintette kardja, Andúril élét.
Nehéz léptek hallatszottak a folyosóról. Boromir az ajtóhoz ugrott, s nekivetette a vállát; beékelte törött kardokkal és fadarabokkal. A többiek visszahúzódtak a terem túlsó végére. De még lehetetlen volt menekülniük. Az ajtót akkora csapás érte, hogy beleremegett, majd csikorogva, az ékeket maga előtt tolva lassan nyitni kezdett. Fekete bőrű, zöldes pikkelyekkel fedett hatalmas kar és váll nyomult be a táguló résen. Majd lent egy óriási, lapos ujjatlan láb. Kint halotti csend volt.
Boromir előreugrott, és teljes erejével lesújtott a karra; de kardja megcsendült, félrecsúszott, s kiesett sajgó kezéből. Pengéje kicsorbult.
Frodó meglepve észlelte, hogy forró düh lobban a szívében. – A Megyéért! – kiáltotta, odaszökkent Boromir mellé, lehajolt, s a Fullánkot beledöfte az ocsmány lábba. Egy ordítás, a láb visszarándult, majdhogynem kirántva Fullánkot Frodó kezéből. A pengéről fekete csöppek potyogtak s füstölögtek a földön. Boromir újra csak nekirugaszkodott az ajtószárnynak, és sikerült megint becsapnia.
– Egy a Megye javára! – kiáltotta Aragorn. – A hobbitnak éles foga van! Jó a pengéd, Drogó fia Frodó.
Az ajtón nagyot csattant valami, s ezt újabb meg újabb csattanások követték. Faltörő kosok, pörölyök döngették az ajtót. Az megreccsent, s hirtelen kitárult. Nyilak szisszentek be, de az északi falat érték, s ártalmatlanul hulltak a földre. Kürtharsogás, csosszanó léptek, egyik ork a másik után szökkent a terembe.
Hogy hány, azt nem értek rá megszámlálni. A támadás heves volt, de az orkokat megriasztotta a vad ellenállás. Legolas átlőtte kettőnek a torkát. Gimli egy orknak, aki fölugrott Balín sírkövére, lecsapta a lábaszárát. Boromir és Aragorn is derekasan kaszabolta az orkokat. Mikor a tizenharmadik is elesett, a többi vonyítva menekült. A védőknek nem esett bántódásuk, Samut kivéve, akinek egy kard végigkarcolta a feje búbját. Az mentette meg az életét, hogy hirtelen lebukott, aztán fölnyársalta az orkot, bucka-pengéjének egy kemény szúrásával. Barna szemében még mindig ott parázslott a tűz, amitől Veres Tóni is megriadt volna, ha látja.
– Most! – kiáltotta Gandalf. – Gyerünk, amíg az orkok vissza nem térnek.
De még meg sem kezdték a visszavonulást, Pippin és Trufa el sem érte a lépcsőt, máris berontott a terembe egy hatalmas termetű ork-főnök, tetőtől talpig fekete páncélban; mögötte, az ajtóban, ott tülekedtek követői. Széles képe füstös volt, szeme, mint a kőszén, nyelve veres; hatalmas lándzsát szegezett előre. Roppant pajzsának egyetlen lökésével elhárította Boromir kardját, s akkorát taszított rajta, hogy a gondori hanyatt esett. Aragorn csapása elől a támadó kígyó ügyességével tért ki, nekirontott a többieknek, s lándzsájával egyenest Frodót vette célba. A lándzsa hegye a hobbitot a jobb oldalán érte, a falhoz lökte, nekiszögezte a falnak. Samu nagyot ordított, rácsapott a lándzsanyélre, kettétörte. De az ork még el sem hajította a nyelet, hogy szablyát rántson, Andúril máris lecsapott a sisakjára. Villant, mint a láng, a sisak beszakadt. Az ork kettéhasadt fejjel zuhant előre. Követői vonyítva menekültek, amikor Aragorn és Boromir nekik ugrott.
Dumm, dumm, dübörgött a dob odalent.
– Most! – kiáltotta Gandalf. – Az utolsó alkalom. Futás!
Aragorn fölkapta a falnál heverő Frodót, és Trufát meg Pippint maga előtt taszigálva a lépcsőhöz rohant. A többiek utána; de Gimlit Legolas volt kénytelen elvonszolni: hiába a veszedelem, ő most is csak ott téblábolt lecsüggedt fejjel Balin sírja előtt. Boromir nekiveselkedett, a keleti ajtó csikorogva elfordult sarokvasán, és becsapódott. Mindkét szárnyán nagy vaskarikák, de bereteszelni nem lehetett.
– Semmi bajom – zihálta Frodó. – Megállok én a magam lábán. Tégy le.
Aragorn majd hanyatt esett megdöbbenésében. – Azt hittem, nem is élsz már! – kiáltotta.
– Él – mondta Gandalf. – De most nem érünk rá csodálkozni. Gyerünk, mind, le a lépcsőn. Lent várjatok rám néhány percig, de ha nem jövök hamar, menjetek tovább. Mégpedig sietve, s mindig jobbra és lefelé.
– Nem hagyhatunk itt, hogy egyedül védd az ajtót! mondta Aragorn.
– Tedd, amit mondtam! – förmedt rá haragosan Gandalf. – A kard itt nem ér semmit. Gyerünk!
A folyosó semmiféle világítóaknából nem kapott fényt, koromsötét volt. Úgy tapogatták ki az utat a hosszú lépcsőlejárón; látni nem láttak semmit, csak messze fölöttük a mágus botjának halvány derengését. Úgy látszott, még mindig a csukott ajtót őrzi. Frodó nehezen lélegzett, és Samura támaszkodott, az meg átölelte a derekát. Megálltak, visszanéztek a lépcsőn, a sötétbe. Frodó úgy vélte, Gandalf hangját hallja odafönn, ő motyog valamit; szavai mint leheletnyi visszhang szivárogtak le a lépcső mennyezetén. Azt nem tudta kivenni, mit mond. De a falak mintha remegtek volna. S hébe-hóba a dobszó is lüktetve feldübörgött: dumm-dumm.
A lépcső tetején egyszerre fehér fény villant. Nyomában dörej és tompa dübörgés. Vadul feldübögtek a dobok dumm-bumm, dumm-bumm, majd hirtelen elnémultak. Gandalf rohanvást jött le a lépcsőn, s ahogy közibük ért, a földre rogyott.
– Jól van, ez is megtörtént! – mondta a mágus, föltápászkodva. – Én megtettem mindent, ami tőlem telik. De majd belepusztultam, mert méltó párom akadt. Mit álldogáltok itt? Egy darabig most kénytelenek lesztek fény nélkül meglenni; nagyon kimerültem. Tovább! Tovább! Hol vagy, Gimli? Gyerünk, előre! S ti maradjatok mind szorosan mögöttünk.
Ott botorkáltak a sarkában, és törték a fejüket, hogy mi is történhetett. Dumm-dumm, dübörögtek szakadatlanul a dobok; valahogy fátyolosan és távolról, bár most is a nyomukban. Az üldözésnek más nyomát nem észlelték, se lábdobogást, se más neszt nem hallottak. Gandalf nem tért le a folyosóról se jobbra, se balra, mert az nyilván a kívánt irányban haladt. Néha-néha lépcső vezetett lejjebb, ötven-hatvan lépcsőfok vagy annál is több, az alsó szintre. Már-már remélni kezdték, hogy megmenekültek. A hetedik szint legalján Gandalf megállt.
– Hű, de meleg van – zihált. – Most már legalábbis a kapu szintjén vagyunk. Azt hiszem, hamarosan elkanyarodik a folyosó balra, kelet felé. Remélem, nem vagyunk már messze. Nagyon kifáradtam. Muszáj pihennem egy kicsit, még akkor is, ha itt lohol mögöttünk valamennyi ork.
Gimli megfogta a karját, és segített leülnie egy lépcsőfokra. – Mi történt odafenn? – kérdezte tőle. – Összetalálkoztál a dobosokkal?
– Nem tudom – felelte Gandalf. – Hirtelen valami olyasmivel találtam magam szemközt, amivel még sohasem. Hamarjában nem tudtam egyebet kitalálni, mint hogy megpróbálkozzam egy ajtózáró varázsigével. Sok ilyet tudok: az ilyesmihez azonban idő kell, és erőszakkal az ajtót azután be is lehet törni.
Ahogy ott álltam, egyszerre ork-hangokat hallottam a túloldalról: bármikor betörhetik, gondoltam. Azt azonban nem értettem, hogy mit mondanak: úgy látszik, a maguk ocsmány nyelvén beszéltek. Egyetlen szót vettem ki a beszédükből, azt, hogy ghásh, azazhogy “tűz“. Aztán bejött valami a terembe – ezt az ajtón át is éreztem –, s az orkok maguk is megrémültek és elnémultak. Az megragadta a vasgyűrűt, rádöbbent a jelenlétemre és a varázsigémre.
Hogy mi lehetett az, fogalmam sincs, de ilyen kihívást még sosem éreztem. Az ellenvarázslat szörnyű erős volt. Majd hogy össze nem roppantott. Az ajtó egy pillanatra kikerült az uralmam alól, s már-már nyílni kezdett. Kénytelen voltam egy parancsszót kimondani. De ez túl nagy erőfeszítésnek bizonyult. Az ajtó szétrobbant, darabokra. Valami felhőszerű sötétség minden kintről jött fényt elhomályosított, s én leröpültem a lépcsőn. Bedűltek a falak, és azt hiszem, beszakadt a terem teteje is.
Balin, sajnos, most nagyon mélyen van eltemetve, ám vele együtt lehet, hogy más is. Ezt nem tudom biztosan. De a folyosó, a hátunk mögött, teljesen lezárult, az biztos. Jaj, ilyen kimerültnek még sohasem éreztem magam, de mintha már múlna a fáradtságom. És veled mi van, Frodó? Nem volt időm megmondani, de még soha úgy nem örültem semminek, mint annak, hogy te megszólaltál. Attól féltem, Aragorn egy bátor, de halott hobbitot cipel a karján.
– Hogy velem? – kérdezte Frodó. – Hát élek és egészben vagyok, azt hiszem. Csupa kék-zöld folt, és fáj mindenem, de sebaj.
– Nos – mondta Aragorn –, azt kell hinnem, hogy a hobbitokat olyan szívós fából faragták, amilyennel még sohasem találkoztam. Ha ezt tudom, nyájasabbra fogtam volna a szót abban a Brí-beli fogadóban. Ez a lándzsadöfés egy vaddisznót is átlyukasztott volna!
– Nos, engem nem, szerencsémre – mondta Frodó. Bár úgy érzem magam, mint aki kalapács és üllő közé szorult. – De többet nem szólt: még a lélegzetvétel is fájt neki.
– Te Bilbóra ütsz – mondta Gandalf. – Megmondtam régen, több van benned, mint amennyi kívülről látszik. Frodó törte a fejét, hogy ez a megjegyzés vajon többet jelent-e, mint amennyit látszólag mond.
Folytatták az utat. Egy idő múlva megszólalt Gimli. Éles szeme a sötétet kémlelte. – Azt hiszem – mondta –, valami fény van előttünk. De nem napfény. Vörös. Mi lehet az?
- Ghásh! – dünnyögte Gandalf. – Csak tudnám, hogy erre gondoltak-e? Hogy az alsóbb szintek égnek? De akkor se tehetünk mást, mint hogy továbbmegyünk.
A fény hamarosan fölismerhetővé vált, s már mindannyian látták. Ott játszott, csillogott előttük a folyosó alján. Most már látták az utat; meredeken lejtett lefelé, s nem messze tőlük egy alacsonyabb boltívbe torkollt; onnét szűrődött ki mind ragyogóbban a fény. Itt már igen forró volt a levegő.
Mikor a kapubolthoz értek, Gandalf visszaintett nekik, hogy álljanak meg, s ő egymaga bement. Ahogy megállt, közvetlenül a bejáraton túl, látták, hogy arcát megvilágítja a tűzfény. Sietve visszalépett.
– Ez valami ördögi új találmány – mondta –, s nem kétséges, a mi köszöntésünkre agyalták ki. De tudom, hol vagyunk; ez az első szint, közvetlenül a kapu alatt. Ez itt a régi Mória Második Csarnoka, s a kapu már itt van a szomszédban: a folyosó végén túl, balra, alig hogy negyed mérföldnyire. Át a Hídon, föl egy meredek lépcsőn, aztán egy széles út következik, át az Első Csarnokon, s kint vagyunk. De gyerünk, és lássuk, mi ez!
Bekukkantottak. Előttük újabb barlangszerű csarnok ásított. Jóval magasabb és tágasabb, mint az, ahol az éjszakát töltötték. Ők majdnem a keleti végében voltak, nyugati vége sötétbe veszett. Középen két sor magas oszlop. Mind hatalmas fatörzset mintázott; a kőágak tartották a tetőt. Oldaluk sima volt és fekete, sötéten vert vissza valami vörös izzást. A padlón, keresztben, két roppant oszlop lábához közel, hatalmas hasadék nyílt. Onnét sugárzott ki a vad vörös fény; a hasadék peremét lángok nyaldosták, s felfelkunkorodtak az oszlopok lábán is. A forró levegőben füstfoszlányok úsztak.
– Ha a főúton jövünk le a felső csarnokokból, most csapdába esünk – mondta Gandalf. – Reméljük; a tűz az üldözőink és miközöttünk ég. Gyerünk! Nincs veszteni való időnk!
Még ki sem mondta, máris megütötte fülüket az üldöző dobszó: dumm-dumm-dumm. A csarnok nyugati végének homályán túlról meghallották az ordítozást és kürtharsogást. Dumm-dumm: mintha még az oszlopok is beleremegtek, a lángok is meg-megrezzentek volna.
– Fel, az utolsó versenyfutásra! – mondta Gandalf. Ha süt kint a nap, még megmenekülhetünk! Utánam! Balra fordult, és sietve elindult a csarnok sima kőpadlóján. A csarnok azonban nagyobb volt, mint hitték. Futtukban ott hallották a hátuk megett a dobszót és a sietős léptek dobogását. Majd éles kiáltás csapott fel: észrevették őket. Acél csöndült. S egy nyílvessző süvített el Frodó teje fölött.
Boromir hahotázott. – Erre aztán nem számítottak! A tűz elvágta őket. A jó oldalon vagyunk!
– Előre nézz! – kiáltotta Gandalf. – Mindjárt itt a Híd. Az pedig veszélyes és keskeny.
Frodó egyszerre fekete űrt látott maga előtt. A csarnok végében eltűnt a padló, s beláthatatlan mélységbe szakadt. A kijárathoz csak keskeny, se korlátja, se szegélye kőhíd vezetett, s egyetlen, ötvenlábnyi feszes ívvel hidalta át a szakadékot. Ez a törpök ősi védműve volt az ellenség ellen, amelyen netán megszállta volna az Első Csarnokot és a külső folyosókat. Csak libasorban lehetett átmenni rajta. A szakadék szélén Gandalf megállt, s a többiek mögéje sereglettek.
– Vezess te, Gimli! – mondta. – Utánad Trufa és Pippin következik. Odaát egyenest tovább a lépcsőn.
Nyilak hullottak körülöttük. Az egyik eltalálta Frodót, és lepattant róla. Egy másik átdöfte Gandalf kalapját, s mint egy fekete toll állt ki belőle. Frodó hátranézett. A tűzön túl sötét alakok nyüzsögtek; orkok százai. Lándzsával, szablyával hadonásztak, vérvörösen csillogtak a tűz fényében a szablyák. Dumm-dumm, dübörögtek a dobok, egyre hangosabban: dumm-Bumm.
Legolas visszafordult, s nyílvesszőt illesztett íja inára, bár ilyen kis íjnak nagyon is távoli volt a cél. Már meghajlította az íját, de lehullt a keze, s a vessző a földre csusszant. Kétségbeesett rémülettel kiáltott fel. Két nagy troll tűnt fel, óriási kőlapokkal a kezükben; pallónak hozták, hogy át tudjanak kelni a tűzön. De a tünde nem a trolloktól ijedt meg. Az orkok tömege szétvált, s láthatólag rettegve verődött össze kétoldalt. Valami közeledett a hátuk mögött. Hogy mi, azt nem lehetett látni; mint egy nagy árnyék, olyan volt; középen fekete alak, emberféle, de nagyobb annál; vele és előtte erő járt és rettenet.
Eljött a tűz széléig, s a fény elhalványult, mintha felhő borult volna rá. Majd átsuhant a repedésen. A lángok fölbömböltek, üdvözletképpen, s körülnyalták; a levegőben fekete füst kavargott. Lobogó üstöke tüzet fogott, és lángolva úszott mögötte. Jobb kezében a kard, mint a döfésre emelt lángnyelv; bal kezében sokágú korbács.
– Jajjaj! – sikoltotta Legolas. – Egy balrog! Egy balrog jön!
Gimli csak bámulta elkerekedett szemmel. – Durin Veszte! – kiáltotta. Kezéből kihullott a balta, és eltakarta a szemét.
– Egy balrog – dünnyögte Gandalf. – Most már értem. – Megtántorodott, csak a botja tartotta meg. – Micsoda balszerencse! S én már amúgy is kikészültem.
A lánggal lobogó fekete alak feléjük rohant. Az orkok üvöltöttek, s egymás hegyén-hátán tolongtak a kőpallókon. Boromir fölemelte a kürtjét, s belefújt. Bömbölve harsant fel a harcra hívás, mintha egész sereg kiáltott volna a homályba vesző tető alatt. Az orkok lesunyták a fejüket, s az ádáz árnyék maga is megtorpant. De a visszhang hirtelen kihunyt, mint a láng a fekete szélben, s az ellenség megint nekilódult.
– A hídra! – kiáltott Gandalf, erejét visszanyerve. Fussatok! Ez erősebb mindannyiótoknál. Nekem kell tartanom a hidat! Fussatok! – Aragorn és Boromir dacolt a paranccsal, vállvetve megállt a híd túlsó végén, Gandalf háta mögött. A többiek csak a csarnok végén, az ajtóban állapodtak meg s fordultak vissza, mert képtelenek voltak elnézni, hogy vezetőjük egyedül szálljon szembe az ellenséggel.
A balrog odaért a hídhoz. Gandalf az ív tetején állt. Bal kezében a bot, arra támaszkodott, a másik kezében meg Glamdring fénylett hidegen és fehéren. Ellensége megtorpant, rámeredt, s mint két roppant szárny, tárult ki az alakját burkoló homály. Korbácsát fölemelte, ágai pattogtak, nyiszogtak. Orrlyuka lángolt. De Gandalf állta a sarat.
– Nem tudsz átjönni – mondta. Az orkok kővé meredtek, halálos csönd volt. – Én a Titkos Tűz szolgája vagyok, én táplálom Anor lángját. Nem tudsz átjönni. A Fekete Tűz nem segít neked, Udűn lángja. Takarodj vissza a Homályba! Át úgyse tudsz jönni.
A balrog nem válaszolt. A tűz mintha kihunyt volna benne, egyre feketébb lett. Lassan rálépett a hídra, hirtelen kihúzta magát, megnőtt, s szárnyai faltól falig nyúltak; de Gandalf még így, a homályban is látható volt, halványan derengett; kicsinek látszott és magányosnak; szürke volt, és hajlott, mint a vén fa, mielőtt rászakad a vihar.
A homályból lángoló, veres kard röppent elő. Glamdring válaszként fehéren villant.
Egy visszhangzó csendülés, s a fehér tűz előredöfött. A balrog hátrahőkölt, kardja izzó fémszikrákká robbant szét. A mágus is megtántorodott a hídon, egy lépést hátralépett, s újra megvetette a lábát.
– Nem tudsz átjönni! – mondta.
A balrog egyetlen szökkenéssel a hídon termett. Korbácsa suhogott, sziszegett.
– Nem hagyom egyedül – kiáltotta Aragorn, s visszarohant a hídra. – Elendil! – harsogta. – Veled vagyok, Gandalf!
– Gondor! – kiáltotta Boromir, s utánaszökkent. Gandalf fölemelte a botját, s nagyot kiáltva vágott vele maga előtt a hídra. A bot kettétört, s kihullott a kezéből. Vakító fehér láng csapott fel. A híd megroppant. Épp a balrog lába előtt berogyott, a kő, amelyen állt, belezuhant a szakadékba, a többi megremegett, de épen maradt, s a híd maradéka mint egy sziklafok nyúlt a semmibe.
A balrog iszonyút kiáltott, előrezuhant, az árnyék aláhullott, és eltűnt. De estében még csördített egyet a korbácsával, ágai lecsaptak, a mágus térde köré tekeredtek, s Gandalf megtántorodott, elesett, kétségbeesetten kapott a kőhöz, de hiába, őt is elnyelte a sötétség. – Fussatok, bolondok! – kiáltotta, s már sehol sem volt.
A tüzek kialudtak, egyszerre minden vaksötét lett. A társaság iszonyattól földbe gyökerezett lábbal meredt a mélybe. Aragorn és Boromir rohanvást menekült a hídról, mely alighogy kiértek, megreccsent, és összeomlott. Aragorn hangja felrázta a dermedten állókat.
– Gyerünk! Gyerünk! Most én vezetek! – kiáltotta. Engedelmeskedjünk Gandalf utolsó parancsának. Kövessetek!
Kábultan botorkáltak fel az ajtón túl a széles lépcsőfokokon. Aragorn ment elöl, Boromir hátul. Fönt tágas, visszhangos folyosót leltek. Futtukban Frodó hallotta, hogy Samu zokog ott mellette, majd azon kapta magát, hogy sír maga is. Dumm-dumm-dumm – dübögtek a hátuk mögött a dobok, de most gyászosan és lassan: dummdumm!
Továbbfutottak. A folyosó mind világosabb lett; tágas aknákon ömlött be a tetején a fény. Csak futottak, lélekszakadva. Egy csarnokba értek; hatalmas keleti ablakain ragyogva áradt be a nap. Átrohantak rajta. Elhagyták irdatlan nagy, betört ajtaját, s egyszerre ott látták maguk előtt, nyitva, a Nagy Kaput, s a kapuboltozaton át a tűző napfény.
A kapuszárnyak kidöntve, darabokban; a kétoldalt magasodó két roppant kapubálvány árnyékában ork őrség kucorgott. Aragorn levágta a kapitányt, aki megpróbált elébe állni, a többi meg dühétől rettegve menekült. Ők ügyet sem vetettek rájuk, elrohantak előttük, át Mória küszöbén, le a hatalmas, viharvert lépcsősoron a kapun kívülre.
Nyílt égbolt borult hát végre fölébük, s amit eddig remélni sem mertek, ott érezték a szelet az arcukon.
De meg sem álltak, amíg nem értek nyíllövésnyi távolságnál messzebb a faltól. Ott húzódott előttük a Feketepatak völgye. Ráborult a Ködhegység árnyéka, de keleten aranyfényben fürdött a táj. Alig egy órával múlt dél. Sütött a nap:fehéren és magasan úszták a felhők.
Visszanéztek. Feketén ásított a kapubolt a hegy árnyékában. Mélyen a föld alatt, alig hallható, lassú dobszó: dumm-dumm. A kapunyílásból gyér fekete füst szivárog. Nem látni mást: a völgy körös-körül elhagyatott. Dummdumm. S most végül úrrá lett rajtuk a gyász; jó időre erőt vett rajtuk a sírás: volt, aki álltában, hangtalanul könnyes zett, volt, aki a földre vetette magát, úgy zokogott.
Dumm-dumm. A dobszó elhalt.

6. fejezet 

Lothlórien

- Sajnos, attól tartok, nem időzhetünk itt tovább – szólalt meg Aragorn. Elnézett a hegyek felé, s magasra emelte a kardját. – Ég veled, Gandalf! – kiáltotta. – Hát nem megmondtam: Ha beteszed a lábad Mória kapuján, jaj neked? Bár ne lett volna igazam! Most mi reményünk marad, nélküled?
Odafordult a többiekhez: – Ha oda a reményünk, akkor is mennünk kell – mondta. – Ha másért nem, legalább, hogy bosszút álljunk érte. Övezzük fel kardjainkat, s ne sírjunk többé. Gyerünk! Még hosszú út és sok tennivaló vár ránk.
Felálltak, és körülnéztek. Északon a völgy árnyékos hegyszorossá szűkült a hegység két kinyúló karja között, s fölötte a három fehér csúcs csillogott: a Celebdil, a Fanuidhol és a Caradhras, Mória hegyei. A szoros szájából vad hegyi patak tört elő, s fehér csipkeként omlott alá a vízesések végeláthatatlan lépcsősorán, a levegőben könnyű pára lebegett.
– Ez a Feketepataki Zúgó – mondta Aragorn, és a vízesések sorára mutatott. – Ha a szerencse kedvez, ott ereszkedhettünk, volna le a vízesés mellett, a kőbe vágott úton.
– Vagy ha Caradhras kevésbé kegyetlen – mondta Gimli. – Most pedig ott áll, és mosolyog a napsütésben. Öklével megfenyegette a három csúcs közül a legtávolabbit, s elfordult.
Keleten a hegység előrenyúló karja hirtelen véget ért, azon túl épp csak sejteni lehetett a tágas és semmibe vesző tájat. A Ködhegység előbbre nyúlt, mint ameddig a szem ellátott. Alig egy mérföldnyire, valamivel alattuk, mert még mindig elég magasan álltak a völgy nyugati oldalában, tó terült el. Hosszú és tojásdad alakja, mint a lándzsahegy, amit mélyen beledöftek az északi hegyszorosba; de déli vége túlnyúlt a hegyek árnyékán, ki a napsütötte égbolt alá. Vize még sötét: mélykék, mint derűs éjszakai égbolt lámpavilágos szobából nézve. Felszíne sima és mozdulatlan. Körülötte bársonyos gyep, egészen töretlen partvonaláig.
– Az ott a Tükörtó, a mély vizű Khaled-záram! mondta Gimli szomorúan. – Emlékszem, ő azt mondta: “Gyönyörű látvány, tetszeni fog nektek. De ott sem időzhetünk soká.“ Most aztán hosszú utat megtehetek, amíg ismét tetszeni fog valami. És nekem kell továbbmennem, ő maradt itt.
A társaság most a kaputól induló utat tapodta. Egyenetlen volt és megviselt, alig több, mint hangás-rekettyés ösvény, amely mállatag kődarabok közt tekereg. De így is látni lehetett, hogy valaha szép és kövezett út volt, amely a Törp-királyság földjéről ívelt ide fel. Az ösvény mellett itt-ott romba dőlt kőépítmények, és zöldellő halmok, tetejükön egy-egy karcsú nyír vagy szélben susogó fenyő. Az út elkanyarodott keletnek, ott vezetett el közvetlenül a Tükörtó gyepes szegélyén, az úttól nem messze meg magányos, törött kőoszlop állt.
– Az ott Durin köve! – kiáltott fel Gimli. – Itt nem mehetek úgy el, hogy le ne térjek, s legalább egy pillantást ne vessek a völgy csodájára!
– Jó, de siess – mondta Aragorn, és visszatekintett a Kapura. – Korán nyugszik a nap. Az orkok nem jönnek elő sötétedésig, de addigra mindenképpen messzire kell járnunk. Már majdnem újhold van, sötét lesz az éjszaka.
– Jer velem, Frodó! – kiáltotta a törp, s leszökkent az útról. – Nem mehetsz itt úgy el, hogy Khaled-záramot ne látnád. – Leszaladt a hosszú, zöld lejtőn. Frodó lassan követte, hiába fájdalma és fáradtsága, vonzotta a mindig kék víz. Samu utánuk ment, harmadiknak.
A kőoszlopnál Gimli megállt, és fölnézett rá. A viharvert oszlop már megrepedezett, alig lehetett kivenni az oldalán a halvány rúnákat.
– Ez az oszlop jelzi a helyet, ahonnét Durin először nézett a Tükörtóba – mondta a törp. – Nézzünk bele mi is, aztán menjünk.
Ráhajoltak a sötét vízre. Először nem láttak semmit. Majd lassan kibontakozott előttük a völgyet övező hegyek mélykék tükörképe: a csúcsok tollbokréták, s fölöttiik fehér láng; mögöttük az üres ég. A csillagok mint szikrazó drágakövek szálltak alá a mélybe, bár az égbolton még ott ragyogott a nap. Tó fölé hajló alakjuk árnyéka nem látszott a vízen.
– Ó, Khaled-záram, te gyönyörű és csodálatos! mondta Gimli. – Te őrzöd Durin koronáját, amíg ő föl nem ébred. Ég veled! – Meghajolt, elfordult, s a zöld gyepen visszasietett az útra.
– Mit láttál? – kérdezte Pippin Samut, de Samu anynyira belemerült a gondolataiba, hogy a kérdést nem hallotta.
A meredeken lejtő út délnek fordult, ki a völgy két partja közül. Valamivel a tó alatt kristálytiszta forrást találtak, mely egy hasadékból kővályúba csordult, s onnét csörgedezett tovább mélyen bevágott sziklamedrében.
– Ez az a forrás, amelyből az Ezüstér ered – mondta Gimli. – Ne igyatok belőle! Jéghideg!
– Hamarosan fürge folyócska lesz, és összegyűjti sok más hegyipatak vizét is – mondta Aragorn. – A mi utunk mérföldeken át mellette vezet. Mert azon az úton kell, hogy vezesselek titeket, amelyet Gandalf választott, s remélem, az erdőhöz érünk, ahol az Ezüstér a Nagy Folyóba ömlik – s onnét tovább is. – Arra néztek, amerre mutatott, s ott látták maguk előtt a folyót, amint kiszökken a völgy tányérjából, továbbrohan, le az alföldre, míg csak bele nem vész az aranypárás messzeségbe.
– Ott terül el Lothlórien erdeje! – mondta Legolas. A legeslegszebb népem valamennyi lakóhelye közül.
Olyan fák, mint ott, sehol másutt nincsenek. Mert nem hullatják el ősszel a leveleiket, csak aranyba öltöznek. Tavaszig nem, csak az új zölddel kezdődik a levélhullás, az ágak meg sárga virágokkal terhesek; ilyenkor arany az erdő alja, és arany a mennyezete, ezüst valamennyi oszlopa, mert a fák kérge sima szürke. igy mondják a dalaink. “Vidulj fel, szívem, mintha Lothlórien erdejének eresze nyúlna fölibéd, tavasz idején.“
– Hát, az én szívem akkor is fölvidul, ha télen érünk oda – mondta Aragorn. – De addig még jó néhány mérföld. Igyekezzünk!
Frodónak és Samunak sikerült egy darabig lépést tartania a többiekkel, de Aragorn ugyancsak nagyokat lépett, s ők mindjobban lemaradtak. Hajnal óta nem ettek egy falatot sem. Samu fején égett a kardvágás, mint a tűz, és szédelgett. S hiába sütött a nap, Mória meleg sötétje után hidegnek érezte a szelet. Frodónak meg fájt minden egyes lépés; zihálva szedte a levegőt.
Legolas nagy sokára hátrafordult, s észrevette, hogy ők messze elmaradtak. Szólt Aragornnak. A többiek megálltak, Aragorn meg visszafutott hozzájuk, s odakiáltott Boromirnak, hogy jöjjön ő is.
– Bocsáss meg, Frodó! – kiáltotta, tele aggodalommal. – Ma annyi minden történt, és annyira kell sietnünk, hogy a sebedről teljesen megfeledkeztünk, meg Samuéról is. Szólnotok kellett volna. Nem tettünk semmit, amit kellett volna, hogy könnyítsünk rajtatok, mintha csak itt lenne a nyakunkon Mória valamennyi orkja. Egy kicsit még menjünk tovább, ott van egy hely, ahol megpihenhetünk. Ott majd megteszem, amit tehetek. Gyerünk, Boromir. Kapjuk fel őket!
Hamarosan egy másik, nyugatról jött patakhoz érkeztek, amely itt egyesítette tajtékzó vizét a fürge Ezüstérrel. A kettő együtt bukott le egy mohazöld sziklán, s rohant hanyatt-homlok a sziklamélyedésbe. A mélyedést kurta, hajlott törzsű fenyők vették körül, partja meredek volt, s áfonya meg sűrű páfrány borította. Fenekén lapos kavicspad, a csillogó kavicson csobogva rohant át a patak. Itt tartották a pihenőt. Már majd három órája, hogy elmúlt dél, s ők alig néhány mérföldet tettek meg a Kaputól. A nap már kezdett alászállni.
Miközben Gimli, s a kétifjabbik hobbit tüzet kuporított fenyőgallyakból és a bokrok hullott ágaiból, Aragorn megnézte Samu és Frodó sebét. Samu fején a kardvágás nem volt mély, de igen csúnya, s Aragorn elkomorult, ahogy vizsgálgatta. Egy perc múlva azonban megkönynyebbült.
– Szerencséd volt, Samu! – mondta. – Sokan fizettek már többet, hogy az első orkjukat levágják. A seb nem mérgesedett el, pedig az orkok pengéje nyomán többnyire elgennyed. Ezt játszva meggyógyítom. Mosd ki, ha Gimli vize felforr.
Kinyitotta a zacskóját, s előhúzott néhány száraz levelet: – Már száraz, az ereje egy része elveszett – mondta –, de azért van még néhány athelas levelem, amit a Széltető környékén szedtem. Morzsold bele a forró vízbe, s mosd vele tisztára a sebet, én meg majd bekötöm. Most te következel, Frodó.
– Semmi bajom – mondta Frodó, mert nem akaródzott a ruháját levetnie. – Csak ennem és pihennem kell egy keveset.
– Nem – mondta Aragorn. – Gyerünk, hadd látom, mit művelt veled az az üllő és kalapács. Csoda, hogy egyáltalán élsz. – Gyöngéden levette Frodóról a köpenyét, zubbonyát, s meglepetésében elállt a lélegzete. Majd elnevette magát. Az ezüst páncéling úgy sziporkázott a szemük előtt, mint bodros tenger szélén a fény. Azt is vigyázva levette róla, fölemelte, s a drágakövek úgy csillogtak rajta, mint a csillagok, az összecsendülő gyűrűk olyan hangot adtak, mint a tó színén zenélő eső.
– Nicsak, barátaim! – mondta. – Csinos kis hobbitbőr, egy tünde-hercegre méltó! Ha megtudnák, hogy a hobbitoknak ilyen az irhájuk, Középfölde minden vadásza a Megyébe lovagolna.
– És a világ minden vadászának minden nyílvesszője kicsorbulna – mondta Gimli, s csodálkozva meredt a páncélingre. – Ez mithril-ből van! S ilyen gyönyörűt nemhogy nem láttam, de még a hírét sem hallottam soha. Ez az, amiről Gandalf beszélt? Mert akkor nem tudta, mit ér. De jó helyre került!
– Nem tudtam elképzelni, mit sustorogtál Bilbóval abban a kicsiny szobájában – mondta Trufa. – Ég áldja a vén hobbitot! Jobban szeretem, mint valaha. Remélem, egyszer talán még megmondhatom neki
Frodó oldalán és mellén nagy kék zúzódás volt. A páncéling alatt puha bőringet viselt, de egyhelyt a mithrilgyűrűk az ingen át a húsába nyomódtak. Frodó bal oldala és a háta is megkékült és felhorzsolódott, ott, ahol a falnak szorult. Miközben a többiek elkészítették az ebédet, Aragorn megmosta a sebet az athelas-főzettel. A mélyedés megtelt a főzet csípős illatával, s aki csak fölébe hajolt a gőzölgő víznek, az mind erőre kapott és felfrissült tőle. Rövidesen Frodó is érezte, hogy múlik a fájdalma és könnyebben lélegzik: bár nehezen mozgott még napokig, és ha hozzáértek is, fájt. Aragorn puhán bebónyálta az oldalát.
– A páncél csodálatosan könnyű – mondta. – Vedd fel újra, ha bírod. Örül a szívem, hogy ilyen páncélinged van. Ne is vesd le, még álmodban sem, ha úgy nem hozza a jó szerencse, hogy egy darabig biztonságban leszel; márpedig erre nem sok alkalom kínálkozik, amíg a dolgodnak végére nem jársz.
Ettek, s a társaság összeszedelőzködött, hogy továbbmenjen. Kioltották a tüzet, s a nyomát is eltüntették. Majd kimásztak a mélyedésből, föl az útra. Mire a nap lenyugodott a nyugati hegyek mögött, s a hegyoldalra rákúszott a homály, még nem jutottak messzire. Lépteik nyomát elfátyolozta a szürkület, s minden horpadásban megült a köd. Keleten a távoli alföldre és erdőségre szürkén terült rá a félhomály. Samu és Frodó, így felfrissülten, erőre kapva, már tartotta a többiekkel a lépést, s a társaság, Aragornnal az élen, egy rövid pihenővel még három óra hosszat gyalogolt.
Mire megálltak, sötét éjszaka volt. A csillagok már fenn ragyogtak, de a fogyó hold még nem bukkant elő. Gimli és Frodó volt a sereghajtó, nem szóltak, csak lépdeltek puhán, s füleltek, hogy hátulról nem hallani-e bármilyen neszt. Végül Gimli törte meg a csöndet.
– Semmi, csak a szél – mondta. – Közel s távol egyetlen kobold sem, vagy fából faragták a fülemet. Reméljük, az orkoknak elég volt, hogy kikergettek minket Móriából. Lehet, hogy nem is volt más céljuk, s egyébként hozzánk vagy a Gyűrűhöz-nincs közük. Bár az orkok – ha egy-egy elesett kapitányukért akarnak bosszút állni, néha az alföldig is üldözik ellenségeiket.
Frodó nem felelt. Ránézett Fullánkra, de a pengéje szürke volt. Márpedig ő hallott valamit, vagy legalábbis azt hitte, hogy hall. Amint ráborult a homály, és az út elsötétült mögöttük, megint ott hallotta a nyomukban azokat a szapora lépteket. Most is. Hirtelen hátrafordult. Két pici fénypöttyöt látott, vagy vélt látni egy pillanatra, de az már el is tűnt, vagy kialudt.
– Mi volt az? – kérdezte a törp.
– Nem tudom – mondta Frodó. – Azt hittem, lépteket hallok, s azt hittem, valami fényt látok – mintha két szem lenne. Folyton azt hiszem, amióta Móriába betettük a lábunkat.
Gimli megállt, s fülét a földre hajtotta. – Nem hallok semmit – mondta –, csak a fák és a kövek éjszakai beszélgetését. Gyere! Siessünk! Még elveszítjük a többieket szem elől!
Hűvösen fújt végig a völgyön a szél, ez fogadta őket. Jókora szürke árnyék tornyosult elébük, s szélfútta lombja suttogott, mint a rezgőnyárfa.
– Lothlórien! – kiáltott fel Legolas. – Megérkeztünk Lothlórienbe! Az Aranyerdő szegélyére! Sajnos, télen.
Szálas fák szegték útjukat az éjszakában, borultak az út és a patak fölé, amely fürgén beszaladt széttárt ágaik alá. A fák a halvány csillagfényben szürkének látszottak, s leveleik rőtaranynak.
– Lothlórien! – mondta Aragorn. – Micsoda boldogság újra a fák között motozó szelet hallani! Még alig járunk háromszor öt mérföldnyire a Kaputól, de tovább akkor sem mehetünk. Reméljük, a tündék vitézsége megvéd az éjjel a lépteinket követő veszedelemtől.
– Ha ugyan élnek még tündék ebben az egyre sötétebb világban – mondta Gimli.
– Nagy ideje már, hogy visszatért valaki az én népemből ide, ahonnét időtlen időkkel ezelőtt elvándoroltunk mondta Legolas. – De mi úgy hallottuk, Lórien nem halt ki, mert valami titkos erő távol tartja e földtől a gonoszt. Népe azonban ritkán látható, s lehet, hogy benn él az erdő mélyén, az északi határtól távol.
– De mennyire, hogy az erdő mélyén – mondta Aragorn, és felsóhajtott, mint akiben valami emlék motoszkál. – Ma éjjel nekünk kell helytállnunk magunkért. Valamivel még beljebb megyünk, amíg csak körül nem vesznek minket a fák, ott letérünk az útról, és keresünk magunknak valami nyugvóhelyet.
Indult volna, de Boromir tétován toporgott, s nem ment utána. – Más út nincs? – kérdezte.
– Hát kívánhatsz ennél különbet? – kérdezte Aragorn.
– Bizony ám. Simát – mondta Boromir –, akárha kardsövény közt vezetne is. Eddig igencsak furcsa ösvényeken jártunk, s nem is szerencsével. Akaratom ellenére vágtunk át Mória homályán, s lám, kárát vallottuk. Most meg azt mondod, muszáj bemennünk az Aranyerdőbe. E veszélyes földről Gondorban sokat hallottunk; azt mondják, aki beteszi a lábát, nemigen jön ki, s aki megmenekül, az se bántatlanul.
– Azt mondod, bántatlanul, ám ha azt mondanád, változatlanul, közelebb járnál az igazsághoz – mondta Aragorn. – De a hagyományok, Boromir, tifelétek, Gondorban, úgy látszik, halványulnak, ha abban a városban, ahol valaha bölcsek éltek, most rosszat beszélnek Lothlórienről. Higgyél, amit akarsz, más utunk nincs – hacsak nem mégy vissza Móría kapujához, mászod meg az úttalan hegyeket, vagy úszod át a Nagy Folyót – egyedül.
– Akkor vezess tovább – mondta Boromir. – De ez veszélyes út.
– Persze hogy veszélyes – mondta Aragorn –, jó és veszélyes; de csak a gonosznak kell félnie tőle, vagy aki gonosz szándékkal jár. Kövessetek!
Alig több, mint egy mérföldet tettek meg az erdőben, mikor újabb patakra bukkantak, amely az erdővel borított dombokról, a nyugati hegyek lába felől sietett lefelé. Hallották, mint zuhan alá a sziklákról, jobbfelől. Vágtató, sötét vize keresztezte előttük az ösvényt, s a fák gyökerei közt kavarogva egyesült az Ezüstér vizével.
– Ez itt a Nimrodel! – mondta Legolas. – Erről a patakról az erdőtündék annak idején sok dalt költöttek, s mi ott északon ezeket még mindig énekeljük, emlékszünk a szivárványra a zúgó fölött, s a tajték sodorta arany levelekre. Most minden sötét, és a Nimrodel hídja is rom. De beleáztatom a lábam, mert azt mondják, vize gyógyszer a fáradtságra. – Ment, leereszkedett a patak meredek partján, s belegázolt a vízbe.
– Gyertek ti is! – kiáltott vissza. – Át tudunk gázolni rajta. A túlsó parton lepihenhetünk, s a vízesés hangja majd elaltat és elfeledteti velünk a fájdalmunkat.
Samu leereszkedett Legolas nyomában. Frodó egy pillanatra megállt a part közelében, s hagyta, hadd folyja körül a lábát a víz. Hideg volt, de érintése tiszta, s ahogy mélyebbre gázolt, s a víz már a térdéig ért, úgy érezte, az út minden fáradalmát kimossa belőle.
Mikor az egész társaság átjutott, leültek, pihentek, ettek egy keveset, aztán Legolas mesélt a Lothlórienről, elmondta a meséket, amelyeket a bakacsin-erdei tündék a szívük mélyén őrizgetnek, és napfényről, csillagfényről, mely akkor ragyogott a Nagy Folyó partján a rétekre, mikor a világ még nem szürkült el.
Végül mind elnémultak, s hallgatták a homályban csobogó vízesés bájos muzsikáját. Még Frodó is azt képzelte, hogy énekhangot hall, amely összeszövődik a víz zenéjével.
– Halljátok Nimrodel hangját?-kérdezte Legolas. Eléneklek nektek egy dalt a szűz Nimrodelről, aki ugyanazt a nevet viselte, mint a patak, réges-rég, amikor még ő is itt élt a partján. Valamikor az erdőtündék nyelvén énekelték; én nyugori nyelven mondom, ahogy Völgyzugolyban éneklik manapság. – Rákezdett, halkan, hogy hangját a száraz lombsusogás majd hogy el nem nyelte:

Egy tündelány, de rég, de rég, 
Nappal-csillag, ragyogott: 
Köntös fehérén arany ék, 
Hordott ezüst papucsot. 
Csillag bolygott szemöldjein, 
Feltündökölt haján;
Lórien lombos erdein 
Nap fénye volt e lány.
Hosszú haja volt, s a bőre fehér, 
S szabad volt, tiszta, szép, 
És oly könnyen repítette a szél, 
Mint hársfa levelét.
Hol hűsen csobog 
Nimrodel Tiszta forrásvize, 
Hangja ezüst csengőivel 
Gazdagodott e zene.
Éjt lát-e most, fényes napot? 
Hol jár ma: rejtelem.
Mert Nimrodel szétszóratott 
Hegyeken-völgyeken. 
Szürkerévben tünde-hajó
Várt rá napokon át, 
Állta a tarajtornyozó 
Hullámok rohamát.
Északi táj vad szele jár, 
Tombol, zúg, kavarog; 
Tünde-partoktól tengerár
Sodorja el a hajót.
Vak hajnal jött, s e föld odalett, 
Hegyek süllyedtek el, 
Birkóztak tajtékos vizek
Ónszínű mélyeivel. 
Amroth látta, tűnik a part, 
S a hitszegő hajó
Már Nimrodeltől messze tart 
Az átokra való!!
Volt tünde-király ő erre rég, 
Erdők-völgyek ura, 
Néki aranylott drága szép 
Lothlórien tavasza.
S látják, elhagyja a hajót, 
Mint a lőtt nyíl, kiszáll; 
Gázol, csapkodják a habok 
Szárnyverdeső sirály.
Szélfútta, repdeső haján 
Fénylett vízkorona;
Távolodott, tajtékon át 
Hattyú ring így tova.
De néma a nyugati messzeség, 
S innen a Tengeren
Nem hallott hírt a tünde-nép 
Amrothról már sohasem.

Legolas hangja megcsuklott, az ének abbamaradt. Tovább nem tudom – mondta. – Ez csak egy része volt, a többit elfelejtettem. Hosszú és szomorú, azt mondja el, hogy ismerte meg a bánatot Lothlórien, vagyis Lórien, az Álomvirág, amikor a törpök életre keltették a gonoszt a hegy mélyén.
– De a gonoszt nem a törpök kovácsolták – mondta Gimli.
– Azt nem is mondtam; de a gonosz mégis eljött felelt szomorúan Legolas. – S ekkor sok-sok tünde, Nimrodel fajtájából, elbúcsúzott az otthonától, és útra kelt, és Nimrodel eltévedt messze délen, a Fehérhegység hágóin; s nem érkezett meg a hajóra, ahol Amroth, a szerelmese várta. De tavasszal, mikor a szél újra a levelek közt motoz, hangjának visszhangja még mindig kihallatszik az ő nevét viselő vízesés neszéből. S ha déli szél fúj, Amroth hangját hozza magával a tengerről, mert Nimrodel az Ezüstérbe folyik, amelyet a tündék Celebrantnak hívnak, s a Celebrant a Nagy Anduinba s az Anduin a Belfalas öblébe torkoll, ahol a lórieni tündék vitorlát feszítettek. De sem Nimrodel, sem Amroth nem tért vissza soha többé.
– Azt mondják, Nimrodel háza ott állt egy fa ágai közt, a vízesés partján, mert a lórieni tündék közt az volt a szokás, hogy az ágak közt laktak, s lehet, hogy mais ez járja. Ezért hívták őket galadhrimnak, a Fák népének. Az erdő mélyén hatalmasak a fák. Az erdei nép nem bújt a föld alá, mint a törpök, s erős kőházakat sem épített, míg fölébe nem borult a Homály.
– S talán még mais biztonságosabb az ágak között, mint lenn a földön – mondta Gimli. Egy pillantást vetett a patak túlpartján az útra, amely a Feketepataki Hágóhoz vezetett, majd föl, a fölébük boruló fekete ágak boltozatára.
– Szavaidban jó tanács rejlik, Gimli – mondta Aragorn. – Házat nem építhetünk, de ma éjjel azt kell tennünk, amit a Fák népe; ma a fák ágai közt keresünk menedéket, ha tudunk. Már így is tovább üldögéltünk az út mellett, mint ameddig tanácsos lett volna.
A társaság tehát letért az útról, be az erdő sötét mélyébe, a hegyipatak partján nyugat felé, az Ezüstértől minél távolabb. A Nimrodel zúgójától nem messze egy facsoportra leltek, a fák egyike-másika benyúlt a víz fölé. Szürke törzsük irdatlan vastag volt, de hogy milyen magasak, azt sejteni sem lehetett.
– Majd én fölmászom – mondta Legolas. – Én otthon vagyok a fák közt, ismerem a gyökerüket és minden ágatbogat, bár ez a fajta idegen számomra, a nevét is csak a dalokból ismerem. Mallornnak hívják, ennek van olyan sárga virága. Ilyet még sosem másztam meg. Most legalább látni fogom, hogy milyen alakú a koronája, s hogy miként nő.
– Hát, nőhet akárhogy – mondta Pippin –, igazán csodálatos egy fa, ha nemcsak a madár tud megpihenni rajta. Mert én kakasülőn aligha tudok aludni!
– Akkor ásd be magad a föld alá! – mondta Legolas –, ha a te fajtádnak az jobban az ínyére van. De sietve és mélyre, ha az orkok elől el akarsz bújni. – Könnyedén felpattant a földről, s elkapott egy ágat, amely messze fölötte nyúlt ki a törzsből. De alighogy lendületet vett, megszólalt fölötte, az ágak homályában egy hang:
– Daro! – mondta parancsoló hangon, s Legolas ijedten s meglepve pottyant vissza a földre. Odakucorodott a fa tövébe.
– Ne mozduljatok! – mondta a többieknek. – S egy szót se!
Halk nevetést hallottak a fejük fölül, majd megszólalt egy csengő hang tünde-nyelven. Abból, amit mondott, Frodó édeskeveset értett, mert a hegyektől keletre élő erdei nép nyelve nemigen hasonlított a nyugati tündékéhez. Legolas fölnézett, s ugyanazon a nyelven válaszolt.
– Ezek kicsodák, és mit mondanak? – kérdezte Trufa. 
– Tündék – mondta Samu. – Nem hallod a hangjukon?
– Igen, tündék – mondta Legolas –, és azt mondják, olyan hangosan lélegeztek, hogy nyiluk a sötétben is eltalált volna. – Samu a szája elé kapta a kezét. – De azt mondják, nem kell félnetek. Hallották a hangomat a Nimrodel túlpartjáról, s tudták, hogy én északi rokonuk vagyok, tehát nem akadályozták meg, hogy a patakon átgázoljunk; aztán meghallották, hogy mit énekelek. Most az a parancsuk, hogy másszak fel Frodóval; úgy látszik, valami hírük van számára, az utazásunkat illetően. S kérik, hogy a többiek legyenek kicsit türelemmel, őrködjenek a fa lábánál, amíg ők eldöntik, hogy mi a teendő.
A homályból egy kötélhágcsó ereszkedett alá: ezüstszínű kötélből készült, csillogott a sötétben, s bár vékonynak tetszett, kiderült, hogy sok embert megbír. Legolas könnyedén fölfutott rajta, Frodó lassan követte; utánuk Samu, aki nagyon igyekezett, hogy ne szuszogjon hangosan. A fa ágai majdhogynem merőlegesen nőttek ki a törzsből, s csak aztán lendültek fölfelé; de a csúcshoz közel a törzs szétágazott, ott épült fából az a padozat, amit akkoribanflet-nek hívtak; a tündék meg takznnak. A közepén kerek nyílás volt, onnét nyúlt le a hágcsó, s ott lehetett a padozatra bemászni.
Mikor Frodó végre felért a fletre, Legolas három más tünde társaságában üldögélt. A tündék árnyékszürke ruhát viseltek, s nem is látszottak a lombok között, csak ha hirtelen megmozdultak. Fölálltak, egyikük levette egy kicsi, ezüstfényű lámpa ellenzőjét. Föltartotta, megnézte Frodó arcát, majd Samuét. Aztán megint lefödte a lámpást, s tünde-nyelven üdvözölte őket. Frodó akadozva válaszolt.
– Üdvözöllek! – mondta ismét a tünde, immár a közös nyelven, lassan. – Ritkán szólunk más nyelven, mint a magunkén; mert mi itt lakunk az erdő szívében, s nem szívesen elegyedünk szóba más népekkel. Hiszen már északi rokonaink is elszakadtak tőlünk. De akadnak köztünk néhányan, akik elmennek idegenbe, híreket gyűjteni, ellenségeinket szemmel tartani, s ők más népek nyelvét is beszélik. Én is ezek közé tartozom. A nevem Haldír. Testvéreim, Rúmil és Orophin, nemigen értik a ti nyelveteket.
De a jöveteleteknek hírét vettük, mert Elrond küldöncei a Feketepataki Zúgó felé, hazaútban, átmentek Lórienen. Hobbitokról – félszerzetről – már hosszú évek óta mit sem hallottunk, s fogalmunk sem volt, hogy a Középföldén valaha is éltek ilyenek. Nem látszol gonosznak! S minthogy egy tündével, a rokonunkkal jöttél, elfogadunk barátunknak, mint Elrond kérte; bár nem szokásunk, hogy idegeneket kalauzoljunk át az országunkon. De ma éjszakára itt kell már maradnotok. Hányan vagytok?
– Nyolcan – mondta Legolas. – Én, négy hobbit és két ember; ezek egyike, Aragorn, a tündebarát, Nyugathonból.
– Arathorn fia Aragorn nevét jól ismerik Lórienben – mondta Haldír –, s ő az Úrnőnél kegyben áll. Minden rendben. De eddig még csak hetet mondtál.
– A nyolcadik egy törp – mondta Legolas.
– Egy törp! – ütődött meg Haldír. – Ez baj. A Sötét Idők óta törppel szóba sem állunk. Neki a mi földünkre nincs bejárása. Őt nem engedhetem át.
– De ő a Magányos Hegységből való, Dáin megbízható népének fia s Elrond barátja – mondta Frodó. – Elrond maga jelölte ki, hogy legyen az útitársunk, s bebizonyította, hogy bátor és hű.
A tündék halkan tanácskoztak, majd a maguk nyelvén kérdeztek valamit Legolastól. – Jól van – mondta Haldír. – Megtesszük, bár nem szívesen. Ha Aragorn és Legolas felügyel rá és jótáll érte, átmehet; de amíg átmegyünk Lothlórienbe, be kell kötnünk a szemét. Most azonban ne vitatkozzunk tovább. A tieitek nem maradhatnak lenn a földön. Mióta, jó néhány napja már, nagy horda orkot láttunk Mória felé menni a hegyek lábánál, a folyó partján, szakadatlan őrséget tartunk. Az erdő szélén farkasok vonyítanak. Ha ti valóban Móriából jösztök, akkor a veszély már nem lehet messze. Holnap korán reggel tovább kell indulnotok.
– A négy hobbit másszon fel ide, s maradjon velünk – tőlük nem félünk. A szomszéd fán szintén van egy talan. A többiek majd ott találnak menedéket. Értük, Legolas, te vagy a felelős. Ha bármi baj van, kiálts! S a törpön tartsd rajta a szemed!
Legolas lemászott, hogy átadja a helyet és Haldír üzenetét a többieknek; Trufa és Pippin föl is kapaszkodott a magas flet-re. Jócskán kifulladtak, s lerítt róluk az aggodalom.
– Tessék! – mondta Trufa. – Magunkkal hoztuk a te takaróidat, meg a mieinket is. A többi terhet Vándor elrejtette egy jókora levélhalom alá.
– A takarókra semmi szükség – mondta Haldír. – Télen nagyon hideg van a fatetőn, bár ma déli szél fúj; de olyan étellel-itallal kínálunk, ami elűzi az éjszaka hidegét, s vannak tartalék prémjeink és köpenyeink is.
A hobbitok boldogan elfogadták ezt a második (és sokkal ízesebb) vacsorát. Aztán melegen beburkolóztak, nemcsak a tündék prémtakaróiba, hanem a magukéba is, és aludni próbáltak. De bármilyen fáradtak voltak, Samu kivételével valamennyiüknek nehezen jött álom a szemére.
A hobbitok nem szívelik a magasságot, s még akkor sem alusznak fenn, ha a házuk történetesen emeletes. A flet nem volt kedvükre való hálóhely. Nemhogy fala nincsen, de még korlátja sem; csak egyik oldalt egy könnyű, redős függöny, amelyet aszerint feszítenek ki, honnan fúj a szél.
Pippinnek még egy darabig nem állt be a szája: – Remélem, nem gurulok le, ha elnyom az álom ezen a hálófészken – mondta.
– Ha én egyszer alszom – mondta Samu –, akkor alszom, akár legurulok, akár nem. S ha hamarabb elhallgatsz, hamarabb gurulok le, érted ugye, mit akarok mondani.
Frodó még jó ideig feküdt ébren, s bámulta a rezgő levelek sápadt mennyezetén át-átvillanó csillagokat. Samu már réges-rég húzta mellette a lóbőrt, mire őt elnyomta az álom. Még látta haloványan a két mozdulatlanul, térdére kulcsolt kézzel üldögélő és suttogva beszélgető tündét. A harmadik lejjebb szállt, az alsó ágakra, hogy ott őrködjék. De végül Frodót is álomba ringatta az ágak között susogó szél, s Nimrodel zúgójának kedves csobogása. Úgy aludt el, hogy Legolas éneke zsongott a fejében.
Késő éjjel felébredt. A többi hobbit aludt. A tündék eltűntek. A holdsarló halványan világított át a lombokon. A szél elült. Távolról, odalentről, harsány röhögést és lábdobogást hallott. A zaj lassan elült, s mintha dél felé húzódott volna, az erdőbe.
Egyszerre egy fej bukkant fel a flet nyílásában. Frodó riadtan ült fel, de látta, hogy szürke csuklyás tünde. Megnézte, ott vannak-e a hobbitok.
– Mi van? – kérdezte Frodó.
- Yrch! – mondta a tünde suttogva, s a nyíláson át fölhúzta a flet-re a hágcsót.
– Orkok! – mondta Frodó. – Mit csinálnak? – De a tünde már eltűnt.
Semmi nesz. Még a levelek is hallgattak, s mintha a zúgó is elnémult volna. Frodó felült, s reszketett a takaró alatt. Boldog volt, hogy nem érték őket a földön, de érezte, hogy a fa nem sok védelmet nyújt, legfeljebb elrejti őket. Az orkok szaglása, mint a kutyáé, s azt mondják, fára mászni is tudnak. Kihúzta hüvelyéből Fullánkot, az mint a kék láng, ragyogott, majd lassan elhalványult s kialudt a fénye. De hiába fakult el a kard, a fenyegető veszélyérzet nem hagyta el Frodót, sőt erősödött. Odakúszott a nyíláshoz, és lekandikált. Szinte biztosra vette, hogy a fa tövében, lenn, valami ólálkodik.
Nem tünde; az erdei nép mozgása teljesen nesztelen. Halk szimatolást hallott; s mintha a fa kérgét körmök karmolásznák. Visszafojtotta a lélegzetét és belebámult a sötétbe.
Valaki lassan fölfelé mászott, s a lélegzete halkan meg-megszisszent összeszorított fogai közt. Ahogy a fatörzsön közeledett, Frodó egyszerre két halvány szemet pillantott meg. Megálltak, s rezzenéstelenül bámultak fölfelé. Aztán egyszerre elfordultak, a homályos alak lecsuszszant a törzsön, és eltűnt.
Rögtön ezután Haldír mászott fel fürgén az ágak közt. – Valami volt itt a fán, amit még sose láttam – mondta. – Nem ork. Amint a kezem a fa törzséhez hozzáért, már menekült is. Óvatosnak látszott, s valamennyire mászni is tud. Ha nem, hát azt hittem volna, közületek való.
– Nem lőttem rá, mert nem mertem megkockáztatni, hogy kiáltson: nem vállalhatjuk a csatát. Most ment el erre egy erős ork csapat. Átgázoltak Nimrodelen – átok a mocskos lábukra, nem belemártották a kristálytiszta vízbe?! –, s a folyó partján, a régi úton mentek tovább. Úgy látszik, szagot fogtak, mert ott kutakodtak egy darabig, ahol ti megálltatok. Mi hárman nem tudunk száz orkkal szembeszállni, így hát elváltoztattuk a hangunkat, és előttük járva becsaltuk őket az erdő mélyére.
– Orophin most hazafelé siet, hogy riassza a mieinket. Egy ork sem fogja elhagyni Lórient. S mielőtt még holnap ránk estelednék, sok tünde őrzi az északi határt. De amint a nap fölkel, nektek tovább kell indulnotok dél felé.
Keleten már pirkadt. Ahogy a sápadt fény átszűrődött a fa sárga levelein, a hobbitok úgy érezték, hűvös nyári hajnal korai napsugara köszönti őket. Halványkék ég kandikált át a lombon. Frodó talált egy délre nyíló rést a lombok közt, a flet-ről az Ezüstér egész völgyén végiglátott, s az, mint rőtarany tenger ringott alatta szelíden.
Még hajnal volt és hideg, amikor a társaság fölkerekedett, most Haldír, és a testvére, Rúmil vezetésével. – Ég veled, drága Nimrodel! – kiáltotta Legolas. Frodó visszanézett, s a szürke fatörzsek közt megvillant szeme előtt a fehéren tajtékzó víz. – Ég veled! – suttogta. Úgy érezte, soha-soha nem hall már ilyen gyönyörű vízcsobogást, amelynek hangja örökké változó muzsika.
Visszatértek az ösvényre, amely továbbra is az Ezüstér nyugati partján haladt, s egy ideig azon mentek dél felé. A földön ott volt az ork-talpak lenyomata. De Haldír hamarosan bevágott a fák közé, s megállt a parton, az árnyékban.
– Ti nem látjátok – mondta –, de a túlparton ott őrködik valaki a népemből. – Kurjantott egyet, kurjantása, mint halk madárcsicsergés, s a fiatal fák közül kilépett egy szürkébe öltözött, hátravetett csuklyás tünde; haja, mint az arany csillant meg a napon. Haldír ügyesen áthajított a túlpartra egy kötéltekercset, az elkapta, s a végét hozzákötötte egy part menti fához.
– Itt már, mint látjátok, sebes vizű folyó a Celebrant – mondta Haldír–, gyors is, mély is, és nagyon hideg. Ilyen messze, északon, ha csak lehet, nem gázolunk bele. De ilyenkor, az éberség évadján, hidat nem építünk, hanem így kelünk át rajta. Gyertek utánam! – A kötél végét jól hozzákötötte egy fához, s könnyedén átfutott rajta, majd vissza, mintha csak országúton járna.
– Én még csak elmegyek ezen az ösvényen – mondta Legolas –, de a többiek ehhez nem elég ügyesek. Ők ússzanak át?
– Ne! – mondta Haldír. – Van még két tekercs kötelünk. Azokat is kikötjük, az egyiket derék –, a másikat vállmagasságban, s ha az idegenek óvatosak és jól belekapaszkodnak, ők is át tudnak menni.
Mikor a lenge híd elkészült, a társaság átkelt a túlpartra, némelyik óvatosan és lassan, némelyikük könnyedén. A hobbitok közül a biztos léptű Pippin bizonyult a legügyesebbnek. Ő csak a fél kezével kapaszkodott, de így is könnyen átért; nem nézett maga alá, s szemét szakadatlanul a parton tartotta. Utána Samu nem éppen könnyedén kecmergett át; görcsösen markolta a kötelet, s úgy bámulta lenn a kristálytisztán kavargó vizet, mintha feneketlen szakadékba nézne.
Mikor baj nélkül átért, megkönnyebbülten felsóhajtott. – Egy hobbit holtáig tanul! – ahogy azt az öregapám mondta. Bár ő a kertészkedésre gondolt, s nem arra, hogy meg kell tanulni fészkelni, mint a madár, s úgy járni, mint a pók. Ilyesmit még a nagybátyám, Andi se művelt!
Mikor végre már az egész társaság összeverődött az Ezüstér keleti partján, a tündék kioldották a köteleket, és kettőt közülük föltekertek. Rúmil, aki odaát maradt a másik parton, az utolsót áthúzta magához, karikába tekerte, a kötélkarikát vállára vetette, odaintett nekik, s visszament a Nimrodelhez őrködni.
– Nos, barátaim – mondta Haldír –, Lórien Naithnak nevezett részén álltok, vagy ahogy ti mondjátok, Górban, mert ez az a föld, amely lándzsahegyként ékelődik az Ezüstér és a Nagy Anduin vize közé. Ugyancsak kevesen voltak még, akiknek szabad volt a lábukat betenni ide.
Mint megállapodtunk, itt bekötjük Gimli, a törp szemét. A többiek egy darabig még szabadon jöhetnek, míg csak a lakóhelyünk közelébe nem érünk, lenn Egladilban, a folyóközön.
Gimlinek ez csöppet sem volt az ínyére. – Ha megállapodtatok, gazda nélkül csináltátok a számadást – mondta.
– Eszem ágában sincs vakon bandukolni, mint egy rab vagy koldus. Én nem vagyok kém. Az én népem soha nem bocsátkozott alkuba az Ellenség egyetlen szolgájával sem. És soha nem ártott senki tündének. Nem valószínűbb, hogy eláruljalak titeket, mint akár Legolas, vagy bajtársaim bármelyike.
– Ezt nem vonom kétségbe – mondta Haldír. – De nálunk ez a törvény. A törvényt nem én szabom, és áthágni sem hághatom át. Már azzal is sokat tettem, hogy átengedtelek a Celebranton.
Gimli megmakacsolta magát. Keményen megvetette a lábát, s kezét rátette a baltája nyelére. – Vagy szabadon folytatom az utat – mondta –, vagy visszafordulok, egymagam, s megkeresem az utat, amely a hazámba vezet, ahol akkor is tudják, hogy a szavam igaz, ha ott pusztulok a vadonban!
– Vissza nem fordulhatsz – jelentette ki Haldír szigorúan. – Ha már idáig eljöttél, el kell hogy vigyelek az Úr és az Úrnő színe elé. Aztán majd ők ítélnek, ahogy nekik tetszik, hogy itt tartsanak vagy tovább engedjenek. A vízen másodszor nem tudsz átkelni, s őrök kísérik titkon a lépteidet, s őket sem tudod kikerülni. Megölnek, mielőtt észrevennéd őket.
Gimli kihúzta derékszíjából a baltáját. Haldír és társa megfeszítette az íját. – A fene a törpökbe és a vastag nyakukba! – mondta Legolas.
– Ugyan! – mondta Aragorn. – Ha én vagyok még a társaság vezetője, akkor azt kell tennetek, amit én mondok. Nem lenne helyénvaló, hogy épp a törpöt pécézzék ki mindnyájunk közül. Akkor már legyen bekötve mindanynyiunk szeme. Legolasé is. Ez lesz a legjobb, még ha így lassúbb lesz is az út.
Gimli váratlanul elnevette magát. – Hát bolondul fogunk fösteni így együtt! Haldír majd madzagon vezet minket, mint vak koldusokat a kutya? Ami engem illet, nekem elég, ha Legolas osztozik a vakságomban.
– Én tünde vagyok, és a rokonuk – mondta Legolas, és most neki kezdett a fejébe szállni a vér.
– Nohát, akkor kiáltsuk: Fene a tündék vastag nyakába! – mondta Aragorn. – Mindenki egyformán. Gyerünk, kösd be a szemünket, Haldír!
– Ha nem vezetsz jól, elégtételt követelek minden hasraesésért és kékrevert lábujjamért – mondta Gimli, amikor a tünde bekötötte a szemét.
– Nem lesz okod rá – mondta Haldír. – Jól foglak vezetni, s az utak simák és egyenesek.
– Micsoda ostoba időket élünk! – mondta Legolas. Íme, itt vagyunk, mindannyian az egyetlen Ellenség ellenségei, s én kénytelen vagyok vakon róni az utat, miközben vidáman süt be a nap az erdő sárga lombjai közé!
– Lehet, hogy ostobaságnak látszik – mondta Haldír. – Mert igaz, hogy nincs, ami jobban bizonyítaná a Sötétség Urának hatalmát, mint hogy képes azokat is megosztani, akik még mindig ellene vannak. De Lothlórien határán túl olyan kevés a bizalom és a hűség a világban, talán az egy Völgyzugoly kivételével, hogy nincs merszünk vak bizalommal veszélybe sodorni a házunk táját. Szigeten élünk, sok-sok veszély közt, s kezünk inkább pendíti az íj, mint a hárfa húrját.
A folyók sokáig védtek minket, de ma már nem biztonságosak; hiszen a Homály északon már teljesen körülvett. Van, aki azt ajánlja, költözzünk el innét, de úgy látszik, elkéstünk már. A nyugati hegyek egyre gonoszabbak; keleten a földek pusztasággá váltak, s tele vannak Szauron teremtményeivel; s az a hír járja, hogy már dél felé se kelhetnénk át biztonságban Rohan földjén, a Nagy Folyó torkolatát meg az Ellenség őrzi. Még ha eljutnánk is a tengerpartra, ott sem találnánk menedéket. Azt mondják, a nagytündéknek még vannak ott kikötőik, de azok mind messze északon és nyugaton, a félszerzetek földjén is túl. Hogy hol, az Úr és az Úrnő talán tudja, én nem.
– Mióta minket ismersz, legalább sejthetnéd – mondta Trufa. – Az én hazámtól, ahol a hobbitok élnek, a Megyétől nyugatra vannak a tünde-kikötők.
– Boldogok a hobbitok, hogy a Tenger partjához közel élnek! – mondta Haldír. – Az én népemből időtlen idők óta nem látta senki, de az emléke még él az énekeinkben. Míg megyünk, mesélhetnél ezekről a kikötőkről.
– Nem tudok – felelte Trufa –, mert én egyet sem láttam. Még soha nem jártam a hazám határain túl. S azt hiszem, ha tudtam volna, hogy milyen a világ odakint, most se lett volna szívem útra kelni.
– Még a gyönyörű Lothlórient megnézni sem? – kérdezte Haldír. – A világ valóban csupa veszedelem, és sok a sötét hely; de sok minden akad, ami szép, s bár a szépség ma mindenütt szomorúsággal keveredik, attól a szép még csak szebb lesz.
– Vannak közöttünk, akik azt éneklik, hogy a Homály majd visszavonul, és újra eljön a béke. De én nem hiszem, hogy a világ még egyszer ugyanolyan lesz, vagy a nap majd valaha is ugyanolyan fényesen süt, mint régen. A tündéknek, azt hiszem, a legjobb, amit a béke hozhat, ha baj nélkül eljutnak a tengerpartra, és Középföldétől egyszer s mindenkorra búcsút vesznek. S akkor odalesz a szeretett Lothlórien! Ahol nem nő mallornfa, ott nyomorúságos lesz az élet! S annak semmi híre, hogy a Tengeren túl is nőne.
Így szőtték a szót, miközben lassan, libasorban rótták az erdei utakat, Haldírral az élen, és sereghajtóként a másik tündével. Érezték, hogy a föld a talpuk alatt sima és puha, s egy idő múltán már szabadabban lépkedtek, nem féltek, hogy elesnek vagy megütik magukat. Így, látásától megfosztva, Frodó észlelte, hogy hallása és a többi érzékei kiélesednek. Megérezte a fák és a letaposott fű illatát. A lombsusogásból többféle dallamot hallott ki, jobb kéz felől a folyó habjainak neszét, az égboltról a pacsirta csengő hangját. S ha tisztáson mentek át, ott érezte kezén, arcán a nap érintését.
Amint az Ezüstér innenső partjára lépett, különös érzés kerítette hatalmába, s ez egyre mélyült, amint beljebb haladt Lóriembe: úgy tetszett, átlépett az idő valamiféle hídján az Óidők egy csücskébe, s most oly világban jár, ami régóta nem létezik már. Völgyzugolyban a régi dolgok emléke élt, Lórienben maguk a régi dolgok. A rosszat látni, hallani lehetett, a szomorúság ismerős volt; a tündék rettegték a kinti világot, és nem bíztak benne; az erdők határán farkasok vonítottak; de Lórien földjét nem ülte meg a Homály.
A társaság egész nap menetelt, amíg csak azt nem érezték, hogy leszállt a hűvös alkony, s a lombok közt meg nem hallották az esti szél suttogását. Akkor megpihentek, s aludtak egyet, minden félelem nélkül; a földön, mert vezetőik nem engedték meg, hogy a kendőt a szemükről levegyék, s így fára mászni se tudtak. Reggel továbbindultak, csöppet sem sietve, délben megálltak, és Frodó érezte, hogy itt nem tűz rájuk a nap. Egyszerre hangokat hallottak maguk körül.
Egy menetelő tünde-csapattal találkoztak össze, amely épp az északi határra sietett, hogy megvédje Mória bármi támadása ellen; híreket is hoztak, s ezek egyikét-másikát Haldír nekik is elmondta. A portyázó orkokat tőrbe csalták, majdnem mind megölték, a maradék a hegyek felé menekült, nyugatra, de a nyomukban vannak. Láttak egy fura teremtményt is, görnyedt háttal fut, keze majdnem a földet éri, olyan, mintha állat lenne, és mégsem az. Elfogniuk nem sikerült, lelőni nem akarták, mert nem tudták, jó-e vagy gonosz, s most az Ezüstér mentén bevette magát a rengetegbe, és eltűnt.
– És – mondta Haldír –, a Fák népének Ura és Úrnője is üzent nekem. Szabadon mehettek, még a törp Gimli is. Úgy látszik, az Úrnő a társaság valamennyi tagjáról tudja, hogy kicsoda-micsoda. Lehet, hogy Völgyzugolyból kapott üzenetet.
Először Gimli szeméről vette le a kendőt. – Bocsáss meg! – mondta, és mélyen meghajolt. – Tekints reánk baráti szemmel. Nézz körül, és örvendj, mert te vagy az első törp Durin Napja óta, aki a lórieni Naith fáit látja!
Mikor sorra, valamennyiük szeméről levették a kendőt, Frodó föltekintett, s elállt a lélegzete. Egy nagy réten álltak. Baloldalt sűrű lomb, bársonygyepe, mint az Óidők tavaszának zöldje. Rajta, mint kettős korona, két körben fák; a külsők kérge hófehér, mind lombtalanok, de kecses meztelenségükben gyönyörűek; a belsők szálas mallornfák, lombjuk még sápadtarany. A középen nőtt toronymagas fa ágai közt, egészen fönn, fehéren csillogó flet. A fák lábánál, körös-körül a dombon, a gyep telehintve csillagforma arany virágocskákkal. S azok között, karcsú szárukon bólogatva, más virágok, fehérek és halványhalvány zöldek: úgy derengtek a gyep harsogó zöldjén, mint a pára. Fent derűs kék az ég, a fák árnya, a dombra ráragyogó délutáni nap fényében, hosszan és zölden nyúlik el a gyepen.
– Íme! Cerin Amrothba értetek – mondta Haldír. Mert ez az ősi birodalom szíve, az egykori birodalomé, s ez itt Amroth dombja, ahol a boldogabb időkben fenséges háza állt. Itt, a soha ki nem fakuló fűben még télen is virág nyílik: a sárga elanor és a sápadt nipredil. Itt most elidőzünk egy darabig, hogy alkonyatra odaérjünk a Fák népének városába.
A többiek elvetették magukat az illatos gyepen, de Frodó csak álldogált és ámult. Úgy tetszett, átlépett valami tágas kapun, amely egy más – régmúlt – világra nyílt. A fényre, amely e világra hullott, az ő nyelvén nem volt szó. Amit látott, az mind formás volt, formás és friss, mintha abban a pillanatban támadt volna, amikor a szemükről a kendő lekerült, de ugyanakkor ősi is, mintha öröktől fogva lenne. Más színt nem látott, csak amit ismert: aranyat, fehéret, kéket és zöldet, de ez mind friss volt és átható, mintha akkor látta volna először, s ő adta volna új és csodálatos nevüket. Itt, e télben, a szív nem gyászolhatta a tavaszt és a nyarat. Se szenny, se betegség, se torzulás nem látszott semmin, ami e földön termett. Lórien földje makulátlan volt.
Megfordult, s látta, hogy Samu most is ott áll mellette, zavartan néz körül, szemét dörgöli, mintha nem hinné, hogy ébren van. – Ez ám a napsütés és a jó idő – mondta –, és én még azt hittem, a tündék csak a holdat és a csillagokat kedvelik; de ez tündébb világ, mint amiről valaha is hallottam. Valahogy úgy érzem, mintha benne lennék a regében, ha érted, mire gondolok.
Haldír rájuk nézett, s látszott rajta, hogy érti a szót is, a gondolatot is. Elmosolyodott. – Az Úrnő hatalmát érzitek – mondta. – Nincs kedvetek fölmászni velem a Cerin Amrothra?
Elindult könnyedén, a gyepes lejtőn, s ők a nyomában. Bár járt és lélegzett, s körülötte eleven virágok-levelek susogtak a hűvös szélben, mely arcát is legyezgette, Frodó úgy érezte, valami időtlen világban él, ami soha ki nem fakul, soha nem változik, és soha el nem nyeli a feledés homálya. S még ha elmegy is innét, és ismét a külső világba ér, ő, a Megyébe való vándor, akkor is ennek a földjét tapossa, Lothlórien elanor-ral és nipredil-lel teleszőtt bársonyos gyepét.
Beléptek a fehér fák körébe. S e pillanatban már déli szél fújt Cerin Amroth dombján és susogott a fák ágai közt. Frodó megállt, s mintha távoli nagy tengerek mormolását hallotta volna olyan partokon, amelyeket már réges-rég elmosott a víz, s olyan vízimadarak kiáltozását, amelyek fajtája is rég kiveszett.
Haldír azonban továbbment, s már javában kapaszkodott a nagy flet felé. Frodó rászánta magát, hogy utána menjen, s a hágcsó mellett kezével érintette a fát: még soha ilyen hirtelen s ilyen élesen nem ébredt tudatára a fa bőrének, s a bőre alatt lüktető eleven életnek. Örömét lelte a fában és abban, hogy megérinti, nem erdészként, nem is ácsként: magának az eleven fának örült.
Mikor nagy sokára kilépett a magas dobogóra, Haldír kézen fogta, s dél felé fordította. – Először erre nézz! mondta.
Frodó egy dombot látott, elég messze, hatalmas fák borította dombot vagy zöld tornyokkal tűzdelt várost: hogy melyiket a kettő közül, azt képtelen volt eldönteni. De úgy tetszett, onnan árad az a fény és erő, amelytől mintha lebegne a táj. Hirtelen elfogta a vágy, hogy röpüljön, mint a madár, és ott pihenjen meg, a zöld városban. Aztán keletre nézett, s látta Lórien egész földjét, le a sápadtan csillogó Anduinig, a Nagy Folyóig. Följebb pillantott, átnézett a folyón, s odaát mintha kialudt volna a fény, s megint az ismert világ következett. A folyón túl laposnak és üresnek látszott a föld, formátlannak és elmosódottnak, míg messze távol, mint egy hatalmas fal, föl nem szökött megint, feketén és iszonyatosan. A nap, mely Lothlórienre szórta fényét, nem volt elég hatalmas, hogy a távoli hegység homályát felderítse.
– Az ott a déli Bakacsinerdő erődje – mondta Haldír. – Feketefenyők sokasága takarja, s a fák egymást fojtogatják, ágaik kiszáradtak és elkorhadtak. Az erdő közepén egy sziklás magaslaton áll Dol Goldur; az Ellenség ott élt sokáig, elrejtőzve. Attól tartunk, hogy most sem lakatlan, s hogy hatalma meghétszereződött. Az utóbbi időkben gyakori, hogy fekete felhő csüng fölötte. Innen fentről mindkét szemben álló hatalmat láthatod; gondolatban máris egymást fojtogatják, s amíg a fény megérti a sötétség legbelső lényegét, az ő titkát még nem fedték fel. Egyelőre. – Megfordult, fürgén lemászott, s a többiek utána.
Frodó ott találta Aragornt a domb lábánál; állt, mint egy fa, mozdulatlanul és némán; de kezében egy kicsinyke aranyvirág, egy elanor, s valami fénylett a szemében. Nyilván valami szép emlékbe merült; s ahogy Frodó ránézett, tudta, hogy olyasmit lát, amit ugyanitt látott egykoron. Mert a komor évek egyszerre mind eltűntek Aragorn arcáról, s szálas, szép, fehér ruhás ifjúnak látszott; tündéül mondott néhány szót valakinek, aki Frodó számára láthatatlan maradt: – Arwen nanimelda, namárie! – mondta, mély lélegzetet vett, fölriadt a gondolataiból, meglátta Frodót és elmosolyodott.
– Ez a földi tünde-világ szíve – mondta –, s az én szívem itt érzi magát itthon, hacsak fény nem hullik a fekete utakra, amelyeket meg kell járnunk, neked is, nekem is, Frodó. Jöjj velem! – kézen fogta Frodót, otthagyta Cerin Amroth dombját, és eleven emberként nem is tért már vissza oda soha többé.

7. fejezet

Galadriel Tükre

A nap már lemenőben volt a hegyek mögött, az erdőben mind mélyebbek lettek az árnyékok, s ők csak mentek tovább. Most fiatal erdőben vezetett az útjuk, ott is sűrűsödött már az alkonyat. Még akkor is úton voltak, amikor a fák alatt beköszöntött az éjszaka, s a tündék kitakarták ezüst lámpásaikat.
Egyszerre megint egy tisztásra értek, ott látták maguk fölött a fakó esteli eget, s rajta néhány korai csillagot. Tágas fátlan rét húzódott előttük, s vette körül őket. A rét szélén mély árok, az árok partján zöld fű, derengőn, mintha az eltávozott nap fényének emlékét őrizné. Túloldalt magas zöld fal egy zöld domb körül, a dombon mallornfák, sűrűn, olyan magasak, hogy ők olyat még sose láttak. Még csak sejteni sem sejtették, hogy meddig érnek, úgy meredtek a magasba a félhomályban, mint megannyi eleven torony. Ágaikon örökké rezgő lombjuk között számtalan fénycsillag – zöld, arany és ezüst. Haldír odafordult a társasághoz.
– Legyetek üdvözölve Caras Galadhonban! – mondta. – Ez itt a Fák Városa, ahol Celeborn Úr és Galadriel, Lothlórien Úrnője székel. Itt nem tudunk bemenni, mert északra nem nyílik kapuja. Meg kell kerülni, hogy délről menjünk be. S ez nem rövid út, mert a város nagy.
Az árok szegélyén fehér kővel kirakott út vezetett. Ezen indultak el nyugat felé, s bal kéz felől a város, mint egy zöld felhő tornyosult fölébük; ahogy az éjszaka mélyült, mind több és több lámpa csillant fel a fákon, s végül az egész domb mintha csupa csillag lett volna. Nagy sokára egy fehér hídhoz értek, azon átmenvén ott találták magukat a város hatalmas kapuja előtt. A kapu délnyugatra nézett, a várost védő magas és erős fal két, egymást átszelő vége közé épült, s a kapun is lámpák csüngtek.
Haldír bekopogott, mondott valamit, s a kapu nesztelenül kitárult; de őrnek Frodó nyomát sem látta. Az utazók bementek, a kapu bezárult. Ott álltak a két magas fal közén, s igyekeztek, hogy mielőbb kijussanak a falszorosból és belépjenek a Fák Városába. Nem láttak senkit, lépteket sem hallottak az utakon; de hangot igen, köröskörül, s fent is, a levegőben. S messziről, a dombról, énekszót, mely úgy szitált, mint csendes eső a leveleken.
Sok ösvényen mentek végig, és sok lépcsőt másztak meg, míg fölértek, s egy gyepes tisztáson megpillantottak maguk előtt egy csillogó vizű szökőkutat. Faágakról lecsüngő ezüstlámpák világították meg, a víz ezüstmedencébe hullott, s abból fehér erecske csordogált. A tisztás déli szélén minden fák legmagasabbika állt; hatalmas, sima törzse ezüstszürkén fénylett, s mint a torony szökött fel odáig, ahol – ugyancsak magasan – a lombok árnyékában széternyőztek legelső hatalmas ágai. Mellette széles, fehér létra állt, s a tövében három tünde. Az utazók közeledtére fölpattantak, s Frodó látta, hogy magasak, szürke vértet hordanak, a vállukon hosszú, fehér palást.
– Ez Celeborn és Galadriel lakóhelye – mondta Haldír. – Az Úr és az Úrnő beszélni kíván veletek, s óhajuk, hogy jöjjetek fel hozzájuk.
A tünde-őrök egyike zengő dallamot fújt pici kürtjén, s válaszként ugyanaz harsant fel háromszor, odafent is. Én megyek előre – mondta Haldír. – Utánam Frodó jöjjön, s vele Legolas. A többiek mögöttük, olyan sorrendben, ahogy nekik tetszik. Aki ilyen lépcsőhöz nem szokott, annak hosszú a mászás, de útközben nyugodtan megpihenhettek.
Miközben lassan fölfelé mászott, Frodó jó néhány flet-et hagyott maga mögött, egyik oldalt is, másik oldalt is, de volt, amelyik a törzs köré épült, s átvezetett rajta a létra. Magasan a föld fölött egy tágas talan-ra ért ki; akkora volt, mint egy hajó fedélzete. Egy ház állt rajta, az emberek közt, a Földön, csarnoknak is beillett volna. Haldír nyomában belépett maga is; tojásdad teremben találta magát, amelynek közepén átnyúlt a nagy mallorn törzse, mely még itt, a fa teteje táján is oszlopnyi vastag volt.
A termet lágy fény töltötte be: fala zöld volt és ezüst, mennyezete arany. Tündék mindenfelé. A fatörzs előtt egy eleven ág baldachinja alatt két trónszéken Celeborn és Galadriel ült egymás mellett. Vendégeik köszöntésére fölálltak, ahogy az a tündéknél szokás, még ha hatalmas királyok is. Mindketten magasak voltak, az Úrnő semmivel sem kisebb az Úrnál; s mindketten komolyak és gyönyörűek. Ruhájuk fehér, az Úrnő haja sötétarany, Celeborn úré vállára omló fénylő ezüst; de az öregségnek semmi jele rajtuk, hacsak mélyen ülő szemük nem; mert a tekintetük éles volt, mint a kard a csillagfényben, és mégis mély, mint az emlékek kútja.
Haldír odavezette eléjük Frodót, s az Úr tulajdon nyelvén üdvözölte. Galadriel Úrnő egy szót sem szólt, csak hosszan nézte őt.
– Ülj ide mellém, Frodó, aki a Megyéből jöttél! – mondta Celeborn. – Majd ha ideértek mind, együtt beszélgetünk.
Az útitársakat sorra, név szerint köszöntötte, ahogy beléptek. – Üdvöz légy, Arathorn fia, Aragorn! – mondta. – Harmincnyolc év telt el a külső világban, mióta utoljára jártál e földön; s ezek az esztendők súlyosan nyomják a válladat. De a vég, ha jó, ha rossz, közel van. Itt, nálunk, tedd le a terhet egy időre.
– Üdvöz légy, Thranduil fia! Ritkaság, hogy északi atyánkfiai idáig eljussanak.
– Üdvöz légy, Glóin fia, Gimli! Nagy ideje már, hogy Durin népéből itt látunk valakit Calas Galadhonban. De ma megszegjük ősi törvényünket. Legyen ez annak a jele, hogy bár sötét a világ, jobb napok várnak reánk, s népeink közt a barátság újjászületik. – Gimli mélyen meghajolt.
Mikor valamennyi vendég ott ült már a trónusa előtt, az Úr ismét végignézett rajtuk. – Csak nyolcan vagytok mondta. – Kilencen kelnek útra; így szólt az üzenet. Talán megváltozott a Tanács elhatározása, s mi nem vettük hírét? Elrond messze él, sűrűsödik közöttünk a homály, s az árnyak évről évre hosszabbra nyúlnak.
– Nem, a Tanács nem döntött másképp – szólalt meg Galadriel Úrnő, most első ízben. Hangja tiszta volt és csengő, de mélyebb, mint a nőké szokott lenni. – Szürke Gandalf is a társasággal tartott, de e föld határát már nem lépte át. Mondjátok hát, hol van: mert nagyon vágytam már szót váltani vele. Ám, amíg át nem lépi Lothlórien határát, túl messzi van, nem látom őt; szürke köd veszi körül, léptei, gondolatai rejtve maradnak előttem.
– Ó, jaj! – mondta Aragorn –, Gandalf, a Szürke, a Homályba zuhant. Ott maradt Móriában, ő nem menekült meg.
E szavakra a tündék a teremben mind fölkiáltottak bánatukban és döbbenetükben. – Ez gonosz hír – mondta Celeborn –, a legrosszabb, ami elhangzott itt gyászos eseményekkel teli évek óta. – Haldírhoz fordult. – Ezt miért nem jelentette még senki? – kérdezte tünde-nyelven.
– Haldírral nem beszéltünk sem célunkról, sem viselt dolgainkról – mondta Legolas. – Kezdetben mert fáradtak voltunk, s ott volt nyakunkon a veszedelem; aztán meg jó időre megfeledkeztünk a fájdalmunkról, miközben boldogan jártuk Lórien gyönyörű ösvényeit.
– Pedig nagy a mi fájdalmunk, és orvosolhatatlan mondta Frodó. – Gandalf volt a vezetőnk, ő kalauzolt át Mórián; s mikor már reménytelennek látszott, hogy megmeneküljünk, megmentett minket, s ő elesett.
– Mondjátok el, hogyan történt!
Aragorn ezután elmondta, mi minden történt velük a Caradhras hágóján és az azt követő napokban; beszélt Balinról és a könyvéről, s a harcról a Mazarbűl Termében, a tűzről és a keskeny hídról, az Iszony közeledtéről. – Az Óvilágból való gonosznak véltem; még sosem láttam ilyet annak előtte – mondta Aragorn. – Egyszerre volt árnyék és láng, erő és rettenet.
– Balrog volt, Morgorothból való – mondta Legolas –, a tündék ellenségei közül a leggyilkosabb, kivéve az Elsőt, aki ott székel a Sötétség Tornyában.
– És ott a hídon, mely legsötétebb álmaimban kísért, ott Durin Vesztét láttam – mondta halkan Gimli, és rettegés ült a szemében.
– Ó, jaj! – mondta Celeborn. – Mindig is féltünk, hogy a Caradhras alatt egy rém alussza álmát. Ha tudtam volna, hogy a törpök újólag fölverték álmából e gonoszt a Mória alatt, megtiltottam volna, hogy átlépd északi határunkat, te és mindaz, ami veled jár. S ha mondhatnám, szívem szerint azt mondanám, hogy Gandalf bölcsből bolonddá lett, mert szükségtelenül belesétált Mória csapdájába.
– Hamari dolog lenne ilyesmit állítanod – mondta komolyan Galadriel. – Gandalf soha nem tett olyat életében, ami szükségtelen. S akiket vezetett, nem ismerték szándékait, s így azt sem mondhatják el, ezzel mi volt a célja. De bármi történt a vezetővel, követői vétlenek benne. Ne bánd, hogy a törpöt barátként üdvözölted. Ha a mi népünk élt volna száműzetésben hosszan és messze Lothlórientől, ki lenne az közülünk, akár maga a bölcs Celeborn is, aki arra járván ne kívánna egy pillantást vetni ősei otthonára, még ha az sárkánytanyává vált volna is?
– Fekete a Khaled-záram vize, hidegek Kibil-nála forrásai, s gyönyörűségesek voltak Khazad-dűm sokoszlopú csarnokai az Óidőkben, mikor a hatalmas királyok nem nyugodtak még kő alatt. – Ránézett Gimlire, aki komoran, szomorúan ült ott, s rámosolygott. S a törp, aki ősi nyelvén hallotta e neveket, fölnézett rá, szemük összetalálkozott; úgy érezte, mint aki váratlanul ellensége szívébe pillantva ott szeretetet, megértést talál. Arcára kiült a csodálkozás, aztán válaszképpen maga is elmosolyodott.
Ügyetlenül fölállt, törp módon meghajolt, mondván – De Lórien eleven földje még gyönyörűségesebb, s Galadriel Úrnő fölülmúl minden kincset, amit a föld mélye rejt!
Néma csönd lett. Celeborn szólalt meg nagy sokára.
– Nem tudtam, hogy ennyire szorult helyzetben voltatok – mondta. – Kérlek Gimli úr, felejtsd el nyers szavaimat, a gond szólt szívemből. Ami tőlem telik, megteszem, hogy segítsek rajtatok, kinek-kinek a kívánsága és szüksége szerint, s kiváltképp annak, aki az apró népből való és a terhet viseli.
– Szolgálatod ismeretes előttünk – mondta Galadriel, s Frodóra nézett. – De nyíltabban most nem szólunk róla. S lehet, nem bizonyul haszontalannak, hogy segítséget keresve e földre jöttetek, mint ahogy Gandalfnak is nyilván ez volt a célja. Mert a Fák népének urát tartják a középföldi tündék legbölcsebbikének, s ő olyan ajándékkal szolgál, mellyel királyok sem szolgálhatnak. Ő nyugaton él az idők hajnalától, s én vele élek számtalan esztendők óta; mert még Nargothrond vagy Gondolin eleste előtt keltem át a hegyeken, s a világ sok korszakán át együtt harcoltunk a végleges vereség ellen.
Én hívtam össze az első Fehér Tanácsot, s ha terveim nem ütnek ki balul, ma a Szürke Gandalf lenne a feje, s akkor talán minden másként esik. De a remény még ma sem veszett el. Én nem adok nektek tanácsot, nem mondom, hogy tegyétek ezt vagy tegyétek azt, sem hogy ezt az utat válasszátok vagy azt: én csak abban segíthetek, hogy tudom, mi volt, mi van, s részben hogy mi az, ami történni fog. De azt megmondom nektek: küldetésetek sikere kés élén táncol; csak egy hajszállal térjetek le a helyes útról, már nem sikerül, s romba dől minden. De míg valamennyien hívek vagytok, van remény.
Tekintete lenyűgözte őket; némán, mindegyiküknek a szemébe nézett. Sokáig egyikük sem állta a tekintetét, csak Aragorn és Legolas. Samu hamarosan elpirult és lehorgasztotta a fejét.
Galadriel úrnő végül szabadjára engedte a szemüket, és elmosolyodott. – Ne hagyjátok, hogy gond nyomassza a szíveteket – mondta. – Ma éjjel békében alusztok. – Ők felsóhajtottak, s egyszeriben olyan kimerültnek érezték magukat, mint akiket hosszan és alaposan kifaggattak, pedig hallható kérdés nem is hangzott el.
– Menjetek hát! – bocsátotta el őket Celeborn. – Kimerített a gyász és a sok fáradalom. Ha a küldetésetek nem is érint bennünket közelebbről, a Város menedéket nyújt nektek, amíg meggyógyultok és felfrissültök. Pihenjetek csak, egy darabig most nem beszélünk az utatokról.
Aznap éjjel a társaság a földön aludt, a hobbitok őszinte örömére. A tündék hajlékot rögtönöztek számukra a fák között, a kút szomszédságában, s puha heverőt vetettek; majd gyönyörű tünde-nyelvükön békességes jó éjszakát kívántak, s magukra hagyták őket. Ők egy darabig még beszélgettek, a fatetőn töltött előző éjszakáról, aznapi útjukról, az Úrról és az Úrnőről, mert nem volt még szívük távolabbra visszatekinteni.
– Miért vörösödtél el, Samu? – kérdezte Pippin. Nincs benned tartás. Még azt hihetné valaki, hogy rossz a lelkiismereted. Remélem, más nem nyomta, mint az a gonosz terved, hogy ellopod a takaróim egyikét.
– Ilyesmi eszembe sem jutott – felelte Samu, mert nem volt tréfás kedvében. – Ha tudni akarod, úgy éreztem, nincs miért továbbmennem, s ez csöppet sem volt ínyemre. És az Úrnő mintha belém látott volna, és azt kérdezte volna, mit tennék, ha ő most megadná nekem a lehetőséget, hogy hazarepüljek a Megyébe, mint valami kellemes kis odúba – ahol van egy kis kertecském is.
– Különös – mondtaTrufa. – Szinte pontosan ugyanezt éreztem magam is; csak... csak azt hiszem, inkább nem mondok semmi többet – fejezte be tétován.
Úgy látszott, így voltak ezzel valamennyien; mind úgy érezték, választás elé kerültek; vagy a csupa félelem homály, ami előttük áll, vagy az, amire legjobban vágytak; ez utóbbi ott állt előttük világosan, egyszerűen csak le kellett volna térniük az útról, föladni a szolgálatot, s másokra hagyni a Szauronnal vívott háborút.
– S én még azt is éreztem – mondta Gimli –, hogy az én válaszutamnak titokban kell maradnia, s arról nem tudhat senki más, csak én.
– Én ezt az egészet nagyon furcsának éreztem mondta Boromir. – Talán csak próba volt, talán csak azért olvasott a gondolatainkban, mert valami célja volt vele; de szinte azt kell mondanom, hogy megkísértett minket, s úgy tett, mintha hatalmában állna megadni, amire vágyunk. Mondanom sem kell, hogy nem voltam hajlandó meghallgatni sem. Minas Tirith emberei állják a szavukat. – De hogy az Úrnő, szerinte, mit ajánlott neki, arról Boromir egy szót sem szólt.
Ami meg Frodót illeti, ő még ennyit sem mondott, bár Boromir ugyancsak makacsul faggatta: – A te szemedbe nézett a legtovább, Gyűrűhordozó – mondta.
– Úgy van – hagyta rá Frodó –, de bármi jutott eszembe, azt megtartom magamnak.
– Nos, jól vigyázz! – intette Boromir. – Én nemigen bízom ebben a tünde Úrnőben és a céljaiban.
– Galadriel úrnőről egy rössz szavad ne legyen! szólt rá szigorúan Aragorn. – Nem tudod, mit beszélsz. Benne és az országában nincsen gonoszság, hacsak egy ember nem hozza magával. Akkor meg jaj annak! De ma éjszaka félelem nélkül alszom, először azóta, hogy eljöttem Völgyzugolyból. S mélyen kell aludnom, hogy a gyászomat egy időre elfelejtsem! Mert testem-lelkem kimerült. – Végigvetette magát a fekvőhelyén, s azon nyomban elnyomta az álom.
Hasonlóképpen a többieket is, és az éjjel sem nesz, sem álom nem zavarta őket. Mire fölébredtek, már javában sütötte a nap a gyepet a hajlékuk előtt, a szökőkút vize csillogva szökött fel és hullott alá a nap fényében.
Ott maradtak pár napra Lothlórienben, annyi időre, amíg már beszélni is, emlékezni is tudtak. Amíg ott időztek, mindvégig ragyogó napsütés volt, csak néha eredt meg szelíden az eső, hogy tisztára mosson s felfrissítsen mindent. A levegő hűs volt és simogató, mintha kora tavasz lenne, mégis ott érezték maguk körül a tél mély és komoly nyugalmát. Úgy rémlett, alig művelnek mást, csak esznek-isznak, pihennek és sétálgatnak a fák közt; s elég is volt ez.
Az Urat és az Úrnőt nem látták viszont, a tündékkel nemigen elegyedhettek szóba; azok nemigen beszélték a nyugorit. Haldir búcsút vett tőlük, s visszament az északi gyepűre, ahol most, hogy a társaság nyugtalanító híreket hozott Móriából, éberen őrködtek. Legolas javarészt a tündék között töltötte az idejét, s a második éjszakától fogva már nem is aludt a társaival, bár enni, beszélgetni mindig visszajött. Ha elment országot látni, gyakran megesett, hogy Gimlit is magával vitte, és a többiek csodálkoztak e változáson.
Most, ha a társaság tagjai elüldögéltek vagy sétálgattak együtt, többnyire Gandalfról folyt a szó, ott látták maguk előtt, s amit csak tudtak róla, mind eszükbe jutott. S mint ahogy a betegséget vagy a fáradtságot is akkor érzi valaki a legjobban, ha már kezd kilábolni belőle, a veszteségük is most sajdult beléjük igazán. Gyakran hallottak a közelükben éneklő tünde-hangokat, és tudták, hogy ezek az énekek is Gandalfot siratják, mert az édes-szomorúismeretien szavak közül kihallották az ő nevét.
- Mithrandir, Mithrandir – énekelték a tündék – ó, szürke zarándok! – Mert ezen a néven emlegették a legszívesebben. De ha Legolas velük volt is, nem fordította le ezeket az énekeket, azt mondta, ahhoz ő nem ért eléggé, s különben is, még oly közeli számára e gyász, hogy könnyeket, s nem szavakat fakaszt belőle.
Frodó volt közülük az első, aki a szomorúságát dadogós szavakba öntötte. Ritkán indult meg annyira, hogy éneket vagy verset költsön; még Völgyzugolyban is csak hallgatott, s maga nem énekelt, bár az emlékezete sok olyasmit őrzött, amit más tett, s nem ő. De most, hogy ott ült Lothlórien szökőkútja mellett, s hallgatta a tündék énekét, gondolatai ének formájában öltöttek alakot, s ezt akkor szépnek is érezte; de amikor Samunak is megpróbálta megismételni, csak foszlányok maradtak belőle, aszottak, mint egy marék őszi levél:

A Megyére az est leszállt, 
s ő jött, és hallotta a Hegy; 
de meg se várta hajnalát, 
s nem szólt, mily hosszú útra megy.
Tárt rá Vadon, part Nyugaton, 
Déldomb és Északpusztaság; 
sárkányodún, bozótoson, 
rejtek-kapun kedvére járt.
Törp s hobbit, ember s tünde-nép, 
halandók s halhatatlanok, 
vad és madár nyelvén beszélt, 
minddel titkos szót válthatott.
Kéz, gyógyító, kard, gyilkoló, 
hát, terhe alatt görnyedő; 
bélyeg, tüzes, trombitaszó 
fáradt zarándok, íme, jő.
Bölcsesség ura, színderű, 
trónján hamar felfortyanó; 
vénember, nyűtt-vert fövegű, 
tüskés botra támaszkodó.
Hídon magában állt szorongva, 
de harcra hívott Tüzet, Árnyat; 
a kövön eltörött a botja;
Khazad-dümban, bölcs, 
holtra válsz csak!

– Majd még magát Bilbó urat is lepipálod! – kiáltotta Samu. – Azt, sajnos nem – mondta Frodó. – De ha egyszer ennyi telik tőlem, nem több.
– Nos, Frodó uram, ha legközelebb elénekled, remélem a tűzijátékairól is tudsz ejteni egykét szót – mondta Samu. – Valahogy így:

E rakétáknál soha jobbat! 
Kéken-zölden szétcsillagoznak, vagy – 
mennydörgésre aranyzápor
zuhog ránk esőjük virágból.

Még ha ez meg se közelíti a valóságot.
– Nem, ezt rád hagyom, Samu. Vagy lehet, hogy Bilbóra. De... nem, most nem bírok erről többet mondani. Nem, még gondolni se bírok rá, hogy ezt a hírt épp tőlem hallja.
Egy este Frodó és Samu sétálni ment az alkonyat hűvösébe. Nyugtalan volt mind a kettő. Frodó szívén a búcsú árnyéka ült; érezte, hogy nagyon közel az idő, mikor el kell hagynia Lothlórient.
– Most hogy vélekszel a tündékről, Samu? – kérdezte. – Egyszer már föltettem neked ugyanezt a kérdést most úgy érzem, nagyon-nagyon régen; de azóta jobban megismerted őket.
– Hát meg – mondta Samu. – És azt hiszem, vannak ilyen tündék meg olyan tündék. Mind tünde, az igaz, de egyik sem egyforma. Ezek itt nem vándorok és nem otthontalanok, s így egy kicsit mintha jobban hasonlítanának miránk: láthatólag úgy itt a helyük, ha nem jobban, mint a hobbitoknak a Megyében. Hogy ők alkották-e az országot a maguk képére, vagy az ország őket, azt nehéz volna megmondani, ha ugyan érthető, amit mondok. Itt csodálatos nyugalom van. Mintha nem történnék semmi, és úgy látszik, nem is vágyik rá senki. Ha ez varázslat, akkor nagyon mélyen rejlik, hogy úgy mondjam, olyan mélyen, hogy én képtelen vagyok rátapintani.
– Igen, ezt látod, ezt érzed mindenütt – mondta Frodó. – Nos – mondta Samu –, de azt nem látod, hogy ennek érdekében bárki is tenne valamit. Semmi tűzijáték, mint amilyet a szegény öreg Gandalf művelt. Arra gondolok, hogy napok óta a színét sem láttuk az Úrnőnek és az Úrnak. Pedig ha akarna, az Úrnő igazán tudna csudát is művelni. Rettentően szeretnék valami tünde-varázslatot látni, Frodó uram!
– Én nem – mondta Frodó. – Nekem jó így. Nekem nem Gandalf tűzijátéka hiányzik, hanem a busa szemöldöke, hirtelen haragja, hangja.
– Igazad van – mondta Samu. – És ne hidd, hogy csak akadékoskodom. Mindig is szerettem volna egy kis varázslatot látni, olyat, amilyenről a régi mesék szólnak, de olyan országnak, amely ennél alkalmasabb lenne az ilyesmire, még hírét sem hallottam soha. Olyan, mintha otthon lennék, s ugyanakkor mégis, mintha ünnep lenne, ugye érted? Semmi kedvem elmenni innét. De mégis kezdem úgy érezni, hogy indulnunk kell, s minél előbb túlesünk a búcsúzkodáson, annál jobb.
Azt a legnehezebb befejezni, amit el sem kezdesz – mondta volt az öregem. És nem hiszem, hogy ez a nép itt, varázslat ide, varázslat oda, már nagyon sok segítséget nyújthatna nekünk. Csak egyre az jár az eszemben, hogy ha innét továbbmegyünk, Gandalf még jobban fog hiányozni, mint eddig.
– Sajnos, nagyon igazad van, Samu – mondta Frodó. – És mégis azt remélem, hogy mielőtt búcsút veszünk, még viszontlátjuk az Úrnőt.
Még ki sem mondta, máris megpillantották, mintha csak a szavaikra válaszul termett volna ott, a közeledő Galadriel úrnőt. Sudármagasan, fehérben, csudaszépen lépegetett a fák alatt. Egy szót sem szólt, csak intett nekik.
Megfordult, s elindult a Caras Galadhon dombjának déli oldala felé, s ők utána, át egy magas zöld sövényen, amelyen túl zárt kertbe jutottak. Itt nem nőtt fa, csak az égbolt födte a tisztást. Már fölbukkant az Esthajnalcsillag, s fehér tűzben izzott a nyugati erdők fölött. Az Úrnő egy hosszú lépcsősoron leereszkedett egy sötétzöld mélyedésbe, amelyen csobogva folyt át a domboldal szökőkútjának ezüst vize. Az alján, egy szétágazó fa mintájára faragott kőtalapzaton ezüsttál, széles, sekély, mellette ezüst vizeskorsó.
A patak vizéből Galadriel színültig töltötte a tálat, ráfújt, s mikor a víz színe lesimult, így szólt: – Íme, Galadriel Tükre. Azért vezettelek ide, hogy ha akartok, nézzetek bele.
Szellő se rezdült, a mélyedésben vaksötét volt, a tünde-úrnő sudár alakja a tál mellett alig derengett. – Mit nézzünk benne, és mit fogunk látni? – kérdezte Frodó riadt áhítattal.
– Sok mindent, amit én parancsolok, hogy mutasson meg nektek – felelt az Úrnő. – És némelyikteknek azt is megmutathatom, amit látni vágyik. De a Tükör kéretlenül is sok mindent megmutat, s az gyakran hasznosabb, mint amit látni szeretnétek. Hogy mit fogtok látni, ha a Tükörre bízzátok, azt nem tudom megmondani. Mert olyasmit is mutathat, ami volt, olyasmit is, ami még csak lesz. De még a legbölcsebb személy se tudja mindig, hogy mi az, amit lát. Szeretnétek belenézni?
Frodó nem válaszolt.
– És te? – fordult az Úrnő Samuhoz. – Hiszen ez olyasmi, amit a te néped varázslatnak tart, azt hiszem; bár nem tudom pontosan, ezen mit értetek; úgy látszik, ugyanezzel a szóval jelölik az Ellenség szemfényvesztéseit is. De ez, ha tetszik, Galadriel varázslata. Hát nem azt mondtad, hogy szeretnél végre tünde-varázslatot látni?
– De – mondta Samu, s félelem meg kíváncsiság között hányódva egy kicsit megborzongott. – Csak egy pillantást, Úrnőm, ha megengeded.
– Én nem bánnám, ha azt láthatnám, hogy mi van otthon – vetett egy pillantást Samu a szeme sarkából Frodóra. – Ugy érzem, iszonyú rég volt, hogy elmentem hazulról. De ott valószínűleg úgyis csak a csillagokat látnám, vagy olyasmit, amit nem értek.
– Valószínűlegmondta az Úrnő, s halkan elnevette magát. – De gyere, nézz és lásd, amit láthatsz. A vizet ne érintsd!
Samu fölállt a talapzat talpára, és a tál fölé hajolt. A víz szilárdnak, sötétnek látszott. A csillagok képe tükröződött rajta.
– Csak a csillagok, amint vártam – mondta. Aztán egy pillanatra benne akadt a lélegzet, mert a csillagok egyszerre eltűntek. Mintha fekete függönyt húztak volna félre, a Tükör szürke lett, aztán kivilágosodott. Sütött benne a nap, s faágak lengtek a szélben. De mielőtt még Samu eldöntötte volna, hogy mit lát, a fény kialudt; s most azt hitte, a sápadt arcú Frodót látja, amint mélyen alszik egy nagy fekete szirt tövében. Majd mintha önmagát látta volna, egy homályos folyosón, majd egy véget nem érő csigalépcsőn, amint fölfelé megy. Egyszerre megértette, hogy kétségbeesetten keres valamit, de hogy mit, azt nem tudta. A kép, mint az álom változott, halványult, s ő megint a fákat látta. De ezúttal nem voltak olyan közel, s azt is látta, hogy éppen mi történik: nem a szélben hajladoznak, hanem kidőlnek, a földre zuhannak.
– Hé! – kiáltott fel dühösen Samu. – Hát nem kivágja a Veres Tóni azokat a fákat, pedig nem volna szabad! Azokat nem szabad kidönteni: ez az a fasor, amelyik a Malomtól a Morotvához vezet. Csak kapnám Tónit a kezem közé, majd kidönteném én!
De most vette észre Samu, hogy az álomkép-fasor eltűnt, s épp egy nagy vöröstéglás épület épül a helyén. Rengetegen szorgoskodnak az építésén. Mellette nyurga vörös kémény. S a Tükör színét mintha fekete füst felhőzné.
– A Megyében valami ördögi dolog folyik – mondta. – Tudta jól Elrond, hogy miért akarja visszaküldeni Trufa urat. – Majd hirtelen fölkiáltott, s leugrott a talapzatról. 
Hát ezt én nem bírom itt ki – mondta dühösen. – Muszáj hazamennem. Föltúrják a Zsákvég utcát, ott az én szegény vén öregem, jön lefelé a dombról, s talicskán tolja azt a kevéske göncét! Muszáj hazamennem!
– Egyedül nem jutsz haza – mondta az Úrnő. – Nem is akartál az urad nélkül hazamenni, amíg a Tükörbe bele nem néztél, s nem tudtad, hogy a Megyében mi minden gonoszság eshet. Ne feledd, hogy a Tükör sok mindent mutat, de abból nem került még mindenre sor. Van, mire soha nem is fog, hacsak az, aki a képet látta, le nem tér az útjáról, hogy azt megakadályozza. A Tükör, ha tettekre vezérlő kalauz, nagyon veszélyes.
Samu leült a földre, s a tenyerébe hajtotta a fejét. Bá r sose jöttem volna ide, s a varázslatból is bőven elegem van – mondta, és elhallgatott. Egyperc, és megintmegszólalt, könnyeit nyelve: – Nem, én a hosszú úton megyek haza Frodó úrral, vagy sehogyse – mondta. – De azért remélem, hogy valamikor mégiscsak hazaérek. És ha ez igaz, amit láttam, akkor valaki ugyancsak megégeti a kezét!
– Te nem kívánsz belenézni, Frodó? – kérdezte Galadriel úrnő. – Téged nem érdekel a tünde-varázslat?
– Azt tanácsolod, úrnőm, nézzek bele? – kérdezte Frodó.
– Nem – mondta Galadriel. – Sem ezt, sem azt nem tanácsolom. Én nem vagyok tanácsadó. Lehet, hogy megtudsz valamit, lehet, hogy amit látsz, az jó, de az is lehet, hogy gonosz, és lehet, hogy hasznodra lesz, de lehet, hogy nem. Látni jó is, veszélyes is. De mégis, azt hiszem, Frodó, van benned annyi bátorság és büszkeség, hogy vállalkozz rá. Különben ide sem hoztalak volna. Tégy, ahogy neked tetszik!
– Belenézek! – mondta Frodó. Fölállt a talapzat lábára, és a sötét víz fölé hajolt. A Tükör azon nyomban megvilágosodott, s ő egy tájat látott, félhomályban. A távolban, a sápadt ég háttere előtt, sötét hegyek tornyosultak. Hosszú, szürke út kanyarodott a láthatárig. Egy alak közeledett az úton, lassan, kezdetben csak halványan látszott és picinek, majd, ahogy közelebb ért, megnőtt, és már jobban ki lehetett venni. Frodó egyszerre rádöbbent, hogy az alak Gandalfra emlékezteti. Már-már a nevét kiáltotta, de ekkor észrevette, hogy nem szürke ruhát hord, hanem fehéret, olyan fehéret, hogy az halványan dereng a félhomályban: s a kezében is fehér botot tart. Fejét annyira leszegte, hogy az arcát nem láthatta, aztán az út egyik kanyarulatában kilépett a Tükör keretéből. Frodót elfogta a kétely; vajon Gandalf volt-e, valamelyik régi, magányos útján, vagy Szarumán?
A kép most megváltozott. Egy pillanatra, s csak kicsiben, de nagyon élesen látta Bilbót, amint nyugtalanul járkál a szobájában. Asztala papirosokkal rendetlenül teliszórva; az ablakon dobol az eső.
Majd rövid szünet; ezt gyorsan váltakozó képek követték, s Frodó valahogy tudta, hogy ezek mind annak a hosszú históriának a jelenetei, amelybe belekeveredett. Fölszállt a köd, s olyasmit látott, amit még soha, de amire rögtön ráismert: a Tengert. Besötétedett. Vad vihar dühöngött, félelmetesen háborgott a Tenger. Majd megint a napot látta, vérvörösen bukott le a felhőrongyok között, s nyugat felől felbukkant egy tépett vitorlájú nagy hajó fekete körvonala. Majd széles folyó hömpölygött át valami népes városon. Egy héttornyú fehér várat látott utána, majd megint egy hajót, vitorlái feketék voltak, de újólag reggelre járt az idő, a fodrozó víz csillogott, s a nap fénye egy lobogóra hullott, amelyet címer ékesített, rajta fehér fa. Fekete füst támadt, tűz és csata füstje, s a nap megint égővörösen hanyatlott le s veszett bele a szürke ködbe; a ködben egy hajócska haladt előtte, lámpái pislákoltak. Eltűnt, Frodó felsóhajtott, s már-már otthagyta a Tükröt.
De az egyszerre megint elsötétedett, olyan sötét lett, mint egy barlang szája, amely a látható világra nyílik, s Frodó belenézett a semmibe. A feneketlen feketeségben egy Szem bukkant fel, s nőtt lassan, míg csak be nem töltötte majd az egész Tükröt. Olyan iszonyú volt, hogy Frodó lába a földbe gyökerezett, s még kiáltani vagy a tekintetét elfordítani is képtelen volt. A Szemet tűz karikázta, de maga jéghideg volt, sárga, mint a macska szeme, éber és átható, fekete pupillája, mint a farkasverem, a semmire nyíló ablak.
Majd a Szem megmozdult, ide-oda járt, keresett valamit; és Frodó rögtön tudta, biztosan és rémülten, hogy ő is azok közt van, amit keres. De azt is tudta, hogy a Szem nem láthatja őt – még nem, hacsak ő maga nem akarja. A Gyűrű, amely ott lógott a láncon a nyakában, nagyon nehéz lett, mint egy nagy kő, s lefelé húzta a fejét. S mintha a Tükör felforrt volna, vizéből gőz szállt fel. Frodó előrehajolt.
– Ne érj a vízhez! – figyelmeztette halkan Galadriel úrnő. A kép elhalványult, s Frodó azon vette észre magát, hogy az ezüst tál vizén sziporkázó csillagokat nézi. Hátralépett, megborzongott, s ránézett az Úrnőre.
– Tudom, mit láttál legutóbb – mondta Galadriel úrnő –, az volt az én fejemben is. Ne félj! És ne hidd, hogy Lothlórient a fák közt dalolgatva vagy karcsú tünde-íjak nyilaival sikerült fenntartani és megvédeni az Ellenségtől. Én mondom neked, Frodó, hogy még most, miközben veled beszélek, még most is látom a Sötétség Ürát és ismerem a gondolatát, valamennyi gondolatát, ami a tündékkel kapcsolatos. És ő is folyton látni próbál, és kipuhatolni az én gondolataimat. De a kapu még zárva van!
Egy elutasító és dacos mozdulattal fölemelte és kitárta két fehér karját kelet felé. Erendil, az Esthajnalcsillag, a tündék nagy szerelme, tisztán ragyogott a fejük fölött. Annyira, hogy a tünde-úrnő alakja halovány árnyékot vetett a földre. Sugara egy gyűrűre esett az Úrnő ujján, s az úgy csillant meg, mint az ezüsttel futtatott színarany, fehér köve sziporkázott, mintha maga az Esthajnalcsillag ereszkedett volna alá, s pihent volna meg az Úrnő ujján. Frodó ijedt áhítattal figyelte a gyűrűt, egyszerre úgy érezte, érti.
– Igen – mondta az Úrnő, aki olvasott a gondolataiban –, beszélni nem szabad róla, így hát Elrond sem mondhatta meg. De a Gyűrűhordozó elől, aki maga is látta a Szemet, nem lehet eltitkolni. Az egyetlen, ami a Háromból megmaradt, itt van Lórien földjén, Galadriel ujján, ez tény és való. Ez Nenia, a Gyémántgyűrű, s én vagyok az őrizője.
– Ő sejti, de tudni nem tudja – még nem. Érted már, hogy a ti érkezésetek a mi számunkra miért a Végzet lábanyoma? Mert ha ti nem jártok sikerrel, akkor mi itt állunk csupaszon, az Ellenségnek kényre-kedvre kiszolgáltatva. Ha meg sikerrel jártok, hatalmunk csökken, Lothlórien elenyészik, elsöprik az Idő hullámai. Kénytelenek leszünk nyugatra vándorolni, vagy magunk is üreg- és barlanglakó parlagi néppé satnyulunk, amely lassan-lassan felejt és elfelejtik.
Frodó feje lecsüggedt. – És te mit kívánsz? – kérdezte nagy sokára.
– Hogy történjék, aminek történnie kell – felelte az Úrnő. – A tündék szeretete földjük és műveik iránt mélyebb, mint a Tenger mélye, fájdalmuk halhatatlan és enyhíthetetlen. De mégis inkább elvetnek mindent, semmint hogy Szauronnak megadják magukat: mert mostanra már megismerték. Lothlórien sorsáért nem te vagy felelős; te csak a magad dolgáért felelsz. Mégis azt kívánnám, ha elérhető lenne, bár sose készült volna az Egy Gyűrű, vagy veszett volna el mindörökre.
– Te bölcs vagy és mocsoktalan és rettenthetetlen, Galadriel úrnő – mondta Frodó. – Ha kéred, neked adom az Egy Gyűrűt. Túl nagy gond az nekem.
Galadriel elnevette magát, gyöngyöző nevetéssel. Az lehet, hogy Galadriel úrnő bölcs – mondta –, de udvariasság dolgában méltó párjára akadt. Gyöngéden álltál bosszút rajtam, amiért első ízben, hogy találkoztunk, próbára tettem a szívedet. S a szemed is igen éles. Nem tagadom, szívem arra ösztökél, hogy kérjem, amit az imént fölkínáltál. Mert hosszú-hosszú éveken át töprengtem, mit is tehetnék, hogy az én kezembe kerüljön a Gyűrű, s íme, most itt van a kezem ügyében. A rossz, amit időtlen időkkel ezelőtt agyaltak ki, ott munkál benne, akár marad, akár bukik Szauron. Ha erőszakkal vagy megfélemlítéssel elvenném a vendégemtől, talán nem tulajdoníthatnám e tettet magának a Gyűrűnek?
– És lám, vágyam valóra válik. Te magadtól ideadod nekem a Gyűrűt! A Sötétség Ura helyére Királynőt állítasz. És én nem leszek Sötét, de szépséges és lenyűgöző, mint a Pirkadat és az Éjszaka! Mocsoktalan, mint a Tenger, a Nap és a Hó a hegyek csúcsán! Félelmetes, mint a vihar és a villám! Erősebb, mint a föld fundamentuma. S imádni, félni fog minden!
Fölemelte a kezét, gyűrűjéből fény áradt, de az csak őt világította meg, minden más sötétben maradt. Ott állt Frodó előtt, mérhetetlen nagynak látszott, kibírhatatlanul gyönyörűnek, félelmetesnek és imádnivalónak. Majd lehullott a keze, a fény kialudt, ő váratlanul elnevette magát, s íme, kicsi lett megint: kecses tündenő, egyszerű fehérben, gyöngéd hangja lágy és szomorú.
– Megállom a próbát – mondta. – Kisebb leszek, elmegyek nyugatra, és Galadriel maradok.
Jó darabig álltak ott némán. Végül az Úrnő törte meg a csöndet. – Gyerünk vissza! – mondta. – Reggel indulnotok kell, mert most már döntöttünk, s emelkedik a sors dagálya.
– Mielőtt elindulnánk, egyvalamit még kérdezni szeretnék – mondta Frodó –, valamit, amit nemegyszer szerettem volna Gandalftól is megkérdezni, Völgyzugolyban. Ha egyszer szabad az Egy Gyűrűt hordoznom, miért nem láthatom az összes többit, és ismerhetem mindazok gondolatait, akik viselik őket?
– Mert nem próbáltad – mondta Galadriel. – Mindössze háromszor volt az ujjadon a Gyűrű, azóta, hogy tudod, minek vagy birtokában. És ne is próbáld! Tönkretenne. Hát Gandalf nem mondta meg neked, hogy a Gyűrű minden birtokosának önmagához méretezett hatalmat ád? Mielőtt e hatalmat használni tudnád, még sokat kéne erősödnöd, s megedzened az akaratodat, hogy uralkodj másokon. De még így is, Gyűrűhordozóként, s olyanként, akinek már volt ujján a Gyűrű, élesebb a látásod, s észreveszed, ami más szeme előtt rejtve marad. Te pontosan ismered a gondolataimat, bárkinél pontosabban, akit bölcsnek tartanak. És láttad a Szemet, az övét, akié a Hét és a Kilenc. S az én ujjamon talán nem vetted észre és ismerted fel a gyűrűt? Te láttad a gyűrűmet? – fordult Samuhoz.
– Én nem, Úrnőm – felelte Samu. – Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, hogy miről beszéltek. Egy csillagot láttam az ujjaid között átcsillanni. De ha megbocsátasz, kimondom:szerintem a gazdámnak igaza van. Fogadd el tőle a Gyűrűt. Te egyenesbe tennéd a dolgokat. Akkor nem forgathatnák ki az öregemet, s nem köthetnének útilaput a talpára. Te ugyancsak megfizettetnéd némelyekkel a mocskos munkájukat.
– Én meg – mondta Galadriel úrnő. – Mindig így kezdődik. De sajnos, nem így ér véget! Ám erről most ne essék szó! Gyerünk!

8. fejezet

Búcsú Lórientől

A társaságot aznap éjjel megint odarendelték Celeborn tróntermébe, s ott az Úr és az Úrnő tisztes szavakkal köszöntötte őket. Celeborn végül az indulásukról szólt.
– Eljött az ideje – mondta –, hogy mindazok, akik folytatni akarják a küldetést, vértezzék föl szívüket az indulásra. Aki nem akar továbbmenni, az itt maradhat még egy darabig. De akár megy, akár marad, a békét senki sem veheti biztosra. Mert mi most jutunk a végítélet határára. Aki kívánja, az itt várhatja ki az órát, mikor vagy megnyílnak újra előtte a világ útjai, vagy mi hívjuk harcba Lórien végszükségében. S akkor vagy visszatérhet a hazájába, vagy maga is azok útjára lép, akik csatában esnek el.
Csönd volt. – Mind elszánták magukat, hogy mennek – mondta Galadriel, miután a szemükbe nézett.
– Ami engem illet – mondta Boromir –, az én hazavezető utam előre visz, s nem hátra.
– Ez igaz – mondta Celeborn –, de az egész társaság veled tart Minas Tirithbe?
– Az útvonalunk felől még nem döntöttünk – mondta Aragorn. – Nem tudom, Gandalf merre akart továbbmenni Lothlórienből. Mi több, azt hiszem, még ő se tudta pontosan, melyik utat kövesse.
– Meglehet – mondta Celeborn –, de ha elhagyjátok ezt a földet, nem feledkezhettek meg a Nagy Folyóról. Mint néhányan közületek jól tudják, Lórien és Gondor között csak csónakon kelhet át rajta az utazó, akinek motyója van. S vajon Osgiliath hídjait nem rombolta-e le, s az átkelőhelyeket nem őrzi-e már az Ellenség?
– Akkor melyik oldalon menjünk? A Minas Tirithbe vezető út itt a nyugati parton vezet; dé a célunkhoz vezető egyenes út a keletin, a sötét parton. Most melyiket válaszszuk a kettő közül?
– Ha megfogadjátok a tanácsomat, inkább a nyugatit, a Minas Tirithbe vezetőt – felelte Boromir. – De hát nem én vagyok a társaság vezetője. – A többiek nem szóltak semmit, s Aragornon látszott, hogy gondterhelt és tanácstalan.
– Látom, nem tudjátok még, mit tegyetek – mondta Celeborn. – Én helyettetek nem dönthetek; de segítek, amennyire tőlem telik. Vannak köztetek néhányan, akik értenek az evezőkhöz: például Legolas, az ő népe jól ismeri a fürge Erdei Folyót; és a gondori Boromir; és Aragorn is, az utazó.
– És a hobbit! – kottyantott közbe Trufa. – Köztünk is akad, aki a csónakot nem téveszti össze egy megbokrosodott lóval. Az én népem ott él a Borbuggyan partján.
– Nagyon helyes – mondta Celeborn. – Akkor ellátlak titeket csónakokkal. Kicsinek és könnyűnek kell lenniük, mert ha messzire akartok eljutni a vízen, akkor helyenként kénytelenek lesztek cipelni is. A Sarn Gebir zúgóinál, teszem azt, vagy ha eljuttok a raurosi nagy vízesésekig, ahol a folyó a Nen Hithoelről zuhan le dübörögve; s még más veszélyek is várnak rátok... De a csónakok egy darabig talán kevésbé fáradságossá teszik az utatokat. Ám tanáccsal azok sem szolgálhatnak: végül ott kell hagynotok azokat is, a folyót is, s el kell kanyarodnotok nyugatnakvagy keletnek.
Aragorn nem győzött hálálkodni Celebornnak. Az ajándékcsónakok nagy megkönnyebbülést jelentettek számára, ha másért nem, mert így még halogathatta pár napig a döntést. Látszott, hogy a többiekben is fellángolt a remény. Mert akármi veszély várt rájuk, mégiscsak jobbnak látszott, hogy a széles Anduin hátán ússzanak elébe, mint hogy görnyedt háttal talpaljanak. Csak Samunak voltak kétségei: merthogy ő igenis megbokrosodott lónak tekintette a csónakot, ha nem annál is rosszabbnak, s hiába élt túl bármi veszedelmet, attól a vizet még nem szenvedhette jobban.
– Minden elő lesz készítve, s ott vár titeket holnap délelőtt az öbölben – mondta Celeborn. – Reggel elküldöm hozzátok az enyémeket, hogy legyenek segítségetekre az úti készületekben. Most pedig jó éjszakát és zavartalan álmot kívánok mindnyájatoknak.
– Jó éjszakát, barátaim! – mondta Galadriel. – Aludjatok békességgel! Ne nyomja túlságosan a szíveteket a holnapi indulás gondolata. Lehet, hogy az út, amelyet kinek-kinek követnie kell, már ott húzódik a lába előtt, csak látni nem látja. Jó éjt!
A társaság tehát búcsút vett, és visszatért a hajlékába. Legolas is velük, hiszen ez volt az utolsó éjszakájuk Lothlórienben, s akármit mondott is Galadriel, még tanácsot akartak tartani.
Jó ideig vitatkoztak, hogy mit kéne tenniük, s mi lenne a legjobb módja, hogy megkíséreljék valóra váltani a Gyűrűvel kapcsolatos céljukat: de képtelenek voltak eldönteni. Világos volt, hogy a java részük szeretett volna előbb Minas Tirithbe menni, hogy legalább egy darabig távol tartsa magát a rettenetes Ellenségtől. Ha lett volna vezetőjük, szívesen követték volna át a folyón, Mordor homályába, de Frodó nem szólalt meg, s Aragorn még mindig kétségek közt őrlődött.
Míg Gandalf még velük volt, ő úgy tervezte, hogy Boromirral tart, s a kardjával segít fölszabadítani Gondort. Mert hitt benne, hogy az álmok üzenete parancs, s hogy eljött az óra, amikor Elendil örökösének pástra kell lépnie, és meg kell vívnia Szauronnal az uralomért. De Móriában Gandalf terhe átkerült az ő vállára; s tudta, hogy ha Frodó végül is nem hajlandó Boromirral menni, nem hagyhatja cserben a Gyűrűt. Márpedig mi segítséget nyújthatna ő vagy a társaság bármelyik tagja Frodónak, azon kívül, hogy vakon vele tart a sötétbe?
– Én Minas Tirithbe megyek, ha kell, egymagam, mert az a kötelességem – mondta Boromir; azután hallgatott egy darabig, s csak ült, szemét Frodóra szegezve, mintha csak olvasni próbált volna a félszerzet gondolataiban. Végül megint megszólalt, halkan, mintha önmagával vitatkozna. – Ha nem akartok mást, mint hogy a Gyűrüt megsemmisítsétek – mondta –, akkor nem sok hasznát veszitek a fegyvereknek és a harcnak: s ebben Minas Tirith emberei nem tudnak segíteni. De ha a Sötétség Urának fegyveres erejét akarjátok elpusztítani, akkor ostobaság haderő nélkül behatolni az országába; és ostobaság elvesztegetni... – Hirtelen elhallgatott, mintha csak rádöbbent volna, hogy majdnem kimondta titkos gondolatát. Ostobaság lenne elvesztegetni annyi életet, úgy értem fejezte be a mondatot. – Választhatunk a közt, hogy egy erős ország védelmére keljünk, s a közt, hogy egyenesen besétálunk a halál karjai közé. Legalábbis én így látom.
Frodó valami újat, valami furcsát fedezett fel Boromir tekintetében, s élesen szemügyre vette. Az nyilvánvaló, hogy a végén mást mondott, mint amit gondolt. Ostobaság lenne elvesztegetni... Mit? A Gyűrű hatalmát? A Tanácsban is elejtett valami ilyesfélét, de aztán tudomásul vette Elrond rendreutasítását. Frodó ránézett Aragornra, de az mélyen a gondolataiba merült, és semmi jelét nem adta, hogy felfogta volna Boromir szavait. S ezzel véget is ért a vita. Trufa és Pippin már aludt, és Samunak is lekókadt a feje. Későre járt az idő.
Hajnalban, amikor nekiláttak, hogy összecsomagolják szerény motyójukat, a nyelvükön jól beszélő tündék jöttek, s élelmet, ruhát hoztak nekik ajándékba az útra. Az élelem javarészt nagyon vékony, kívül világosbarna, belül krémszínű ostyából állt. Gimli fogott egyet s kétkedve nézte.
- Cram – mondta magában, letörte egy ostya sarkát, és megkóstolta. Arckifejezése nyomban megváltozott, s élvezettel majszolta el az egészet.
– Elég! Elég! – nevettek a tündék. – Egy egész napi gyalogútra eleget ettél.
– Én azt hittem, afféle cram, amit a suhatagiak sütnek, ha a Vadonba készülnek – mondta a törp.
– Az is – hagyták rá a tündék. – Csak mi lembasnak, vagyis útikenyérnek hívjuk, és ez több erőt ád, mint bármi ember készítette étel, és ami azt illeti, jobb is, mint a cram.
- Az biztos – mondta Gimli. – Ez még a beorningok mézeskalácsánál is jobb, pedig ez nagy szó, mert a beorningok a legjobb pékek, akiket valaha ismertem; de manapság már nemigen kínálják mézeskaláccsal az utazókat. Nem úgy, mint ti, vendégszerető házigazdák.
– Akkor is takarékoskodjatok vele – mondták. – Keveset egyetek egyszerre, s azt is, csak ha muszáj. Mert ez akkorra szolgál, amikor már minden másból kifogytok. Az ostya még hosszú-hosszú ideig megőrzi az ízét, ha nem törik meg, és ha így hagyják, falevélbe csomagolva, ahogy mi hoztuk nektek. Ha egy darabot megeszik valaki, még ha akkora is, mint Minas Tirith emberei, reggeltől estig bírja a fáradságot.
Ezután a tündék mindegyiküket megajándékozták egy alakjukra szabott csuklyás palásttal is, amely abból a könnyű, de meleg, selymes anyagból készült, amelyet Lothlórienben szőnek. Nehéz lett volna megmondani, hogy e palástok milyen színűek: szürkületkor a fák alatt szürkét mutattak; de útközben, nappal, árnyékos lombszínt, vagy földbarnát, csillagfényben meg párás vízezüstöt. A nyakán valamennyi palástot ezüsttel erezett, zöld levelet formázó tű fogta össze.
– Ezek varázsköpönyegek? – kérdezte Pippin, s csodálkozva nézte őket.
– Nem tudom, ezen mit értesz – mondta a tündék vezetője. – Szép köpönyegek, s az anyaguk is jó, hiszen itt készült, ezen a földön. Ha úgy érted, hogy tündeköpönyegek, akkor igazad van. Levél és ág, víz és kő; bennük van a mi szeretett Lothlórienünk minden színe és szépsége; hiszen akármit készítünk, abba beleálmodunk mindent, ami kedves nekünk. De akkor is csak palástok és nem vértek, nem siklik le róluk sem a lándzsa, sem a kard. De nektek jó szolgálatot tesznek; könnyűek, s ha kell, melegek, ha kell, szellősek. S majd meglátjátok, segít elrejtőznötök a barátságtalan szemek elől, akár kövek közt, akár fák alatt jártok. Titeket aztán igen nagy kegyben tart az Úrnő! Mert az anyagát ő maga és a szolgálóleányai szőtték; s még soha idegen nem ölthette fel a mi népünk öltözékét.
Reggeli után a társaság búcsút vett a szökőkút tisztásától. Szívük nehéz volt, mert e szép helyet már-már az otthonuknak érezték, bár nem számlálták, hány napot és éjszakát töltöttek itt el. Ahogy megálltak egy pillanatra, s még egy utolsó pillantást vetettek a napfényben csillogó kristálytiszta vízre, látták, hogy Haldír közeledik a tisztás zöld gyepén. Frodó örömmel köszöntötte.
– Visszajöttem az északi gyepűről – mondta a tünde –, mert most megint én leszek a vezetőtök. A Feketepatak völgye csupa gőz és füst, a hegyek komorak. A föld mélye dübörög. Ha bármelyiktek arra gondolna, hogy észak felé térjen haza, arra semmiképpen nem jutna át. De jertek! A ti ösvényetek most délnek vezet.
Ahogy átmentek Caras Gáladhonon, a zöld utakon nem láttak senkit; de fenn a fákon, a fejük fölött, sok-sok hang suttogott és énekelt. Ám ők maguk mélyen hallgattak. Végül Haldír lekalauzolta őket a domb déli lejtőjén, s megint ott voltak a lámpákkal teliaggatott irdatlan kapunál és a fehér hídnál. Kimentek, s elhagyták a tündék városát. Aztán letértek a kövezett útról, egy olyan ösvényre, amely a mallornerdő mélyébe vezetett, s ezen a kanyargós úton mentek tovább, a dimbes-dombos erdőség ezüst árnyékában, hol délnek, hol keletnek, a folyó partja felé.
Talán ha tíz mérföldet tehettek meg, mikor – már majdnem dél volt – magas zöld fallal találták szembe magukat. Kiléptek egy nyiladékán, s egyszerre véget ért az erdő. Csillogó füvű hatalmas rét húzódott előttük, és a napfényben sok-sok elanor ragyogott. A rét hegyesen nyúlt el két fénylő szegélye között: jobb oldalán, nyugat felől, az Ezüstér csillogó vize folyt, bal oldalán, kelet felől, a Nagy Folyó hömpölygött szélesen, mélyen és sötéten. Partján, távolabb, ameddig a szem ellátott, mindenütt erdő, de a partszegély csupasz és sivár. Lórien földjén túl egyetlen mallornfa sem emelte a magasba aranyvirágos karjait.
Az Ezüstér partján, nem sokkal azelőtt, hogy a két folyó összetalálkozott, fehér kövű, fehér fákkal övezett kikötő. A partra húzva számos csónak és bárka. Egyikemásika tarkára festve, ezüst, arany és zöld színben pompázott, de java részük fehér volt vagy szürke. Az utazók számára három kis szürke csónakot készítettek elő, s a tündék ezekbe rakták be a holmijukat. S hozzá kötelet is, egy-egy csónakba három-három tekercset. A kötél vékony volt, de erős, selymes tapintású, s szürke, mint a tünde-palástok.
– Ez micsoda? – vette föl Samu az egyik kötéltekercset.
– Hát kötél! – mondta a tünde a csónakban. – Sose indulj útnak kötél nélkül! Ami hosszú, erős és könnyű. Mint ez itt. Szükség esetén jó szolgálatot tesz.
– Nekem aztán nem kell mondani! – hagyta rá Samu. – Én nem hoztam magammal, s fájt is a fejem miatta. Csak azt tudnám, ez itt miből készült, mert hogy magam is konyítok valamit a kötélveréshez: szinte azt mondanám, ez nálunk családi örökség.
- Hithlain-ból – mondta a tünde –, de most nincs időnk, hogy megtanítsalak a készítésére. Ha tudtuk volna, hogy neked örömet szerez, sok mindenre megtanítunk. De most már késő! s hacsak vissza nem térsz valaha, kénytelen leszel azzal megelégedni, amit ajándékba kaptál! Bár hasznodra lenne!
– Gyerünk! – mondta Haldír. – Minden kész, és csak tirátok vár. Szálljatok be. De óvatosan!
– Ügyeljetek arra, amit mond – intették őket a többi tündék. – Ezek könnyű kis csónakok, s a más népekéhez képest furfangosak. Akárhogy megrakjátok, nem merülnek el: de ha rosszul bántok velük, megbokrosodnak. Jó lenne, ha itt, a parton megtanulnátok, hogyan kell be- és kiszállni, mielőtt még a víznek nekivágtok.
Az első csónakba Aragorn, Frodó és Samu ült; a másodikba Boromir, Trufa és Pippin, a harmadikba Legolas és Gimli, a két, immár szívbéli jó barát. Ebbe az utolsó csónakba rakták be a holmijuk és az útravalójuk javarészét. A csónakokat rövid nyelű, s nagytollú, levélforma evezőkkel hajtották és kormányozták. Mikor mindenki beszállt, Aragorn evezett ki először a vízre. Az Ezüstér gyors vizén csöndesen haladtak előre. Samu a csónak orrában ült, a palánkba kapaszkodott kétoldalt, s vágyakozva nézett vissza a partra. A vízen sziporkázó napfény elkápráztatta a szemét. Amint a Folyóköz zöld rétjén túljutottak, az erdő megint a vízpartig húzódott le. Itt-ott arany levelek táncoltak-sodródtak a fodrozó vízen. Csillogó tiszta és csendes volt az idő, semmi nesz sehol, csak a pacsirták daloltak magasan fenn.
Éles szögben rákanyarodtak a folyó sodrára, s íme, fentről, hatalmas hattyú úszott feléjük büszkén. A víz fodrot vetett meghajlott nyaka alatt, melle mindkét oldalán. Csőre, mint csiszolt arany fénylett, szeme sárga kőbe ültetett szurokszín agát; két roppant szárnya félig kiterjesztve. Közelebb ért, zeneszót hallottak, s egyszerre ráébredtek, hogyez hajó; ügyes tünde-kezek formálták-faragták hatytyú alakúra. Két fehér ruhás tünde kormányozta fekete evezővel. A hajó közepében Celeborn ült, mögötte ott állt Galadriel, sugáran, fehéren; haján aranyvirágok koszorúja, kezében hárfa, s énekelt. Hangja bűvös-szomorúan szállt az éles, tiszta levegőben:

Arany lombokról szólt dalom, és arany lomb fakadt;
Szélről daloltam, s jött a szél, árasztván ágakat;
Túl a Holdon, túl a Napon a Tenger habja hull;
És Ilmarin partján arany Fa nőtt; s ahogy kigyúl
A csillaglámpás Örök-Est, ott ragyog Eldamar Földjén, 
a Tündér Tirion tornyos falainál.
Ott sok arany gally nőtt soká, ágbogas Éveken;
Míg tünde-könny hull, innen a Háborgó Tengeren.
Ó, Lórien! Jön már a Tél, a Lombtalan Idő;
Hull a Folyóra sok levél, sodruk tovatűnő. 
Lórien! Innen-Partvidék túl soká volt hazám, 
Fontam fonnyadó koronát Elanor aranyán.
De hajókról ha zengek is, lesz-e hajó nekem, 
Hogy visszavigyen, átvigyen ily széles tengeren?

Aragorn megállította a csónakját, ahogy a hattyúhajó melléjük ért. Az Úrnő abbahagyta az éneklést, s köszöntötte őket: – Eljöttünk, hogy búcsút vegyünk tőletek – mondta –, s hogy most, amikor a földünkről eltávoztok, áldásunkat adjuk rátok.
– Bár vendégeink voltatok – mondta Celeborn –, egyszer sem ettetek velünk, így hát arra kérünk, üljük meg együtt a búcsúlakomát itt, a két folyó közt, amelynek vize messze visz titeket Lórientől.
A hattyú-hajó lassan a föveny felé tartott, ők is megfordították a csónakokat, és utána eveztek. Így hát Egladil legtávolabbi csücskében, a zöld gyepen megülték a búcsúlakomát; de Frodó keveset evett és ivott, csak bámulta a gyönyörű Úrnőt, és nem tudott betelni a hangjával. Már se veszélyesnek, se félelmesnek nem érezte, se rejtett hatalom parancsolójának. Olyan volt a szemében, amilyennek a későbbi korok emberei látták a tündéket, s látják gyakorta még mais: jelenlévőnek, mégis távolinak, eleven képeként mindannak, ami az Idő sodrában immáron meszsze-messze elmaradt.
Miután ettek-ittak, elüldögéltek a gyepen, Celeborn megint szóba hozta az útjukat, s kezét fölemelve a Folyóközön túli erdőségre mutatott.
– Ahogy a vízen lefelé ereszkedtek – mondta –, egyszer csak megszűnik majd az erdő, és sivár vidékre értek. Ott a folyó sziklás völgyben folyik, ingoványok közt, míg végül, sok-sok mérföldnyire innét, a vízből meredeken kiemelkedő szigethez értek, a Tűkőszirthez, amit mi Tol Brandírnak hívunk. A folyó itt két karja közé öleli a sziget meredek partjait, majd dübörögve, párázva zúdult le Rauros vízesésén a Nindalfra, amit a ti nyelveteken Vízkaréjnak mondanak. Jó darab lusta mocsár következik, ahol a folyó szeszélyesen kanyarog, és számtalan ágra oszlik. Csak ezután torkollik bele szétágazva a nyugati Fangorn rengetegéből érkező Entséd. E folyó partjain, a Nagy Folyótól nyugatra terül el Rohan. Az Anduinon túl, távolabb Emyn Muil kopasz hegyein, a szél mindig keletről fúj, mert e hegyek a Holtláp és a Senkifölde fölött Girith Gorgorra és Mordor fekete kapujára néznek.
Boromir, s aki rajta kívül Minas Tirithbe igyekszik, jól teszi, ha Rauros fölött elbúcsúzik a Nagy Folyótól, s az Entséden még azelőtt átkel, hogy az a mocsárba érne. De nem szabad túlságosan messze fölmennie a folyó partján, mint ahogy azt sem szabad megkockáztatnia, hogy belevesszen Fangorn vadonába. Különös föld az, és kevéssé ismert. Bár semmi szükség, hogy erre akár Aragorn, akár Boromir figyelmét felhívjam.
– Igen, Minas Tirithben hallottunk a fangorni vadonról – mondta Boromir. – De amit hallottam felőle, az úgy érzem, javarészt gyerekek fülének szánt dajkamese. Ami Rohantól északra esik, az most olyan messze van tőlünk, hogy oda csak a képzelet kalandozik el szabadon. A régi Fangorn ott terült el valahol a mi határunk mellett; de nemzedékek óta nem járt ott közülünk senki, hogy a hosszú évek szóbeszédét cáfolja vagy igazolja.
Rohanban jó néhányszor jártam magam is, de észak felé sosem vágtam át a földjén. Mikor követként küldtek Völgyzugolyba, a Fehérhegyek hágóján, majd a Vasfolyón és a Szürkevízen keltem át útban Északfölde felé. Utam hosszú volt és fáradságos; vagy háromszor négyszáz mérföld, úgy számolom, és hónapokig tartott; mert a Szürkevíz gázlójánál, Tharbadban elvesztettem a lovamat. Ekkora út után, s most, hogy a társasággal ennyi földet bejártam, nem sok kétségem van, hogy megtalálom a Rohanon s ha kell, a Fangornon átvezető utat is.
– Akkor többet nem is kell mondanom neked – hagyta rá Celeborn. – De ne vesd meg a régvolt évek hagyományát; mert gyakran megesik, hogy vénasszonyok olyasmi hírét őrzik, amit a bölcsnek is hasznos tudnia.
Most Galadriel kelt fel a fűből, szolgálói egy kupát adtak a kezébe, ő megtöltötte fehér méhserrel és átnyújtotta Celebornnak.
– Itt az ideje, hogy poharat ürítsünk búcsúzóul mondta. – Idd ki, Lothlórien népének ura! És ne legyen a szíved szomorú, bár a nappalt éjszaka követi, s a mi esténk már igencsak éjszakába fordul.
Majd sorra odanyújtotta a kupát a társaság valamennyi tagjának, s búcsúzóul ők is kiürítették. Mikor mind ittak már, kérte, üljenek vissza a fűbe, és neki meg Celebornnak pedig odahoztak egy-egy karosszéket. A szolgálólányok némán körülállták őket, s az Úrnő egy darabig a vendégeken nyugtatta a szemét. Majd nagy sokára megszólalt.
– Kiittuk a búcsúpoharat – mondta –, most leereszkedik közénk a homály. Mielőtt azonban elmennétek, a Fák népének ura és úrnője szeretné átadni nektek az ajándékokat, amit a hajóján hozott magával, hogy Lothlórien földjét megtartsátok jó emlékezetetekben. – Majd egyenként szólította őket.
– Íme, amit Galadriel és Celeborn a társaság vezetőjének szánt – mondta Aragornnak, s átnyújtott neki egy kardhüvelyt, amelyet a kardjára szabtak. Ezüst és arany virágokkal volt telerakva, s drágakövekből kirakott tünde-rúnákkal állt rajta Andúril neve, meg a kard eredete.
– A kard, amit ebből a hüvelyből rántanak ki, soha be nem mocskolódik, s nem törik ketté, még ha legyőzték sem – mondta. – Szíved vágyik-e másra is, most, hogy elválunk? Mert közöttünk megárad a homály, s úgylehet, többé nem találkozunk, hacsak azon az úton nem, ahonnét nincsen visszatérés.
És Aragorn azt felelte: – Úrnőm, minden vágyamat ismered, s hosszan őrizted az egyedüli kincset, amelyet keresek. De az mégsem a tiéd, hogy nekem adhasd, még ha szeretnéd is; s én csak a homályon át juthatok el hozzád.
– De ez talán mégis föl fogja deríteni a szíved – mondta Galadriel –, mert ezt azért bízták rám, hogy neked adjam, ha átmégy e földön. – S fölvett az öléből egy ezüst tűbe foglalt nagy vízzöld drágakövet; a tű széttárt szárnyú sast formázott, s ahogy fölemelte, a kő megvillant, mint tavaszi levelek közt a nap. – E követ Celebrían, a lányom kapta tőlem, s az ő lánya tőle; s most hozzád kerül, a remény jeleként. Íme, vedd a nevet, amely számodra megjósoltatott: Elassar, Elendil házának tünde-köve!
Aragorn átvette a követ, mellére tűzte, s aki látta, elámult, mert eddig még sosem vették észre, mily szálas és királyi termetű, s most úgy érezték, lehullott válláról a sok-sok év minden fáradalma. – Köszönet, Úrnőm, az ajándékért – mondta. – Köszönet neked, Lórien Úrnője, akinek méhéből Celebrían s Arwen fakadt, az Esticsillag. S mi magasztalóbbat mondhatnék ennél?
Az Úrnő lehajtotta a fejét, majd Boromirhoz fordult, s átnyújtott neki egy aranyövet; Trufának és Pippinnek egy-egy ezüstövet, amelynek csatja virágformára volt kovácsolva, színaranyból. Legolas egy íjat kapott, amelyet a Fák népe használ, hosszabbat és vastagabbat, mint bakacsinerdei íjak, s ennek tünde-hajból volt a húrja. S hozzá egy teli puzdra vesszőt.
– Számodra, kicsi kertész s fák barátja – mondta Samunak –, csak kis ajándékom van. – Egy közönséges szürke fadobozkát nyomott a kezébe, amely dísztelen volt, csak a fedelén állt egy ezüst rúna. – Ez a “G“ itt Galadrielt jelenti – mondta –, de a te nyelveden a kertnek is ez a kezdőbetűje. A dobozban föld van, a gyümölcsöskertem földje, s rajta áldás, amire Galadrielnek ma még van hatalma. Ez nem őriz meg az úton, és nem nyújt védelmet a veszedelem ellen; de ha megőrzöd, s valaha hazakerülsz, akkor hasznodra válik. Mert bár pusztulást találsz és sivár pusztaságot, nem lesz kert Középföldén, amely úgy teremne, mint a tied, ha szétszórod rajta ezt a földet. És akkor talán eszedbe jut Galadriel, s egy pillanatra a távoli Lórien, amit te csak télen láttál. Mert elmúlt már a tavaszunk és a nyarunk, s nem is tér vissza e földre soha, csak az emlékezetben.
Samu fülig pirult, mikor a dobozt a kezébe fogta, azután meghajolt, s félig érthetően dünnyögött valamit.
– S ugyan mi ajándékot kér a tündéktől egy törp? kérdezte Galadriel, s Gimlihez fordult.
– Semmit, Úrnőm – felelte Gimli. – Elég nekem, hogy láttam a Fák népének Úrnőjét és hallottam gyöngéd szavait.
– Hallottátok, tündék? – kiáltotta Galadriel a körülötte állóknak. – Senki ne merje többé azt mondani, hogy a törpök kapzsik és modortalanok! De Gimli, Glóin fia, csak vágysz valamire te is, amit ajándékul adhatok? Mondd meg, parancsolom! Az nem lehet, hogy vendégeim közül egyetlen is üres kézzel távozzék innét!
– Semmire, Galadriel úrnő – mondta Gimli, s mélyen meghajolt. – Semmire – mondta akadozó nyelvvel –, hacsak... ha szabad mégis kérnem valamit... a hajad egyetlen szálára, amely annyival szebb a színaranynál, amennyivel a csillag a bánya drágakövénél. Kérni nem merem. De rám parancsoltál, hogy mondjam meg, mire vágyom.
A tündék megrebbentek, és megdöbbenésükben öszesúgtak. Celeborn csodálkozva meredt a törpre, de az Úrnő elmosolyódott. – Azt mondják, a törpök ügyessége a kezükben, s nem a szavaikban rejlik – mondta. – Ám Gimlire ez nem áll. Mert soha még ilyen merész és mégis udvarias kéréssel nem állt elibém senki. Hát hogy utasíthatnám el, ha egyszer én magam parancsoltam, mondja ki, mire vágyik? De azt mondd meg, Gimli, mit kezdesz ezzel az ajándékkal?
– Kincsként őrzöm, úrnőm – felelt Gimli –, találkozásunkkor ejtett szavaid emlékére. S ha valaha visszatérek hazám kovácsaihoz, sérthetetlen kristályba foglalom házam kincstárában, hogy a hegyek és az erdők kölcsönös jóakaratának záloga legyen az idők végezetéig.
Erre az úrnő kibontotta egyik hosszú hajfonatát, levágta három arany hajszálát, s Gimli tenyerébe tette. – Az ajándék mellé fogadd el a szavaimat – mondta. – Nem jósolok, mert jósolni ma hiábavaló: az egyik kézben a sötétség, a másikban csak remény rejlik. De ha a remény nem csal meg, akkor én azt mondom, Glóin fia Gimli, a te kezed arannyal fog bővelkedni, de az arany mégsem fog soha uralkodni rajtad.
– S most te következel, Gyűrűhordozó – mondta, és Frodóhoz fordult –, s nem azért utolsóként, mert a gondolataimban utolsó lennél. Számodra ezt készítettem. – Egy piciny kristályüvegcsét emelt a magasba: megcsillant s fehér fényt árasztott Galadriel kezéből. – Ez az üvegcse mondta – Erendil csillagának fényét őrzi a szökőkutam vizében oldva. Minél sötétebb körülötted az éjszaka, annál tisztább fénnyel világít. Fényeskedjék neked a sötétben, mikor minden más fény kialudt. És ne feledd el Galadrielt, meg a Tükrét!
Frodó elvette az üvegcsét, s az egy pillanatra ott ragyogott kettőjük között; látta, Galadriel úgy áll ott ismét, mint egy királynő, gyönyörű szép, de többé már nem félelmetes. Meghajolt, ám szólni képtelen volt.
Az Úrnő fölemelkedett, Celeborn meg visszavezette őket a kikötőhelyre. Arany dél ült a Folyóköz zöld földjén, s a víz ezüstösen csillogott. A társaság csónakba szállt, ugyanolyan rendben, mint az előbb. Búcsúszavakat kiáltottak, a lórieni tündék hosszú szürke póznákkal kitaszigálták a csónakokat a folyó sodrába, s a fodrozó víz lassan tovasodorta őket. Az utazók csak ültek, mozdulatlanul, szótlanul. A Folyóköz csúcsán Galadriel úrnő állt egymagában, némán. Ahogy elhúztak előtte, megfordultak, és figyelték, mint távolodik lassan tőlük. Mert ők így érezték: Lórien visszafelé tart, mint egy fényes, bűvös, élőfaárbocos hajó, elfeledett partok felé vitorlázik, miközben ők tehetetlenül ülnek itt a szürke és lombtalan világ peremén.
Miközben efféle gondolatok közt bámultak visszafelé, az Ezüstér vize beletorkollt a Nagy Folyó sodrába, csónakjuk elfordult és immár délnek csurogtak lefelé. Az Úrnő fehér alakja már pici volt, távoli. Csillogott, mint egy üvegablak a távoli dombon a lemenő nap rézsútos fényében vagy a hegyekből látott távoli tengerszem: kristály a hegyvidék ölében. Majd Frodónak úgy tetszett, fölemeli a kezét, végső búcsút int, s a szél elhozta hozzájuk távoli, de tisztán csengő énekhangját. Ám most a Tengeren túli tündék ősi nyelvén énekelt, és így Frodó nem értette a szavait bármi gyönyörű volt is, az ének nem hozott számára vigaszt.
De a tünde-szavak módján ezek is belevésődtek az emlékezetébe, s jóval később meg is fejtette őket: a tündeénekek nyelvén a Középföldén alig-alig ismert dolgokról regélt

Ai! hurié lantar lassi súrinen! 
Yéni unotimé ve rámar aldaron 
yéni ve unté yuldar vánier
mi oromardi lisse-miruvóreva 
Andúné pella Vardo tellumar 
nu luini yassen tintilar 
i elem ómaryo airetári-lirinen.
Si man yulma nin enquantuva?
An sí Tintalle Varda Oilosséo
ve fanyar máryar Elemári ortané, 
ar ilyé tier undulávé lumbulé, 
ar sindanóriello caita mornié
i falmallinar imbe met, ar hísié 
untúpa Calaciryo miri oialé.
Sí vanwa ná, Rómello vanwa, Vakmar!
Namárié! Nai hiruvalyé Vakmar. 
Nai elyé hiruva. Namárié!

“Ó! hullik a szélben az aranylevél, s a hosszú évek száma végtelen, mint a fákon az ágaké! Úgy húznak el a hosszú évek, mint a fürge réti szél nyugatnál is nyugatabbra a büszke termen át, ahol a kék boltozaton a csillagok is megremegnek Varda szent és ünnepélyes énekétől. Most ki tölti újra a kupámat? Mert Varda, a Tűz szítója, s Csillagkirálynő az örökfehér hegyekből, fölemelte felhőkezét, minden ösvény homályba fulladt; s a szürke földről sötétség kúszik közibénk a tajtékos habokon, s Calacyra drágaköveit köd fedi örökkétig. A keletről jöttek most elveszítik, elveszítik Valimart! Ég veletek! Ti talán meglelitek Valimart! Ég veletek!“ – Varda annak az Úrnőnek a neve, akit a tündék itt száműzetésük földjén Elberethnek hívnak.
A folyó váratlan kanyart írt le, kétoldalt magas partok emelkedtek, s elrejtették a szemük elől Lórien fényét. Frodó soha többé nem látta viszont e gyönyörű földet.
Az utazók most visszafordultak, arra, amerre az útjuk vezetett: most előttük volt a nap, s a szemük káprázott, mert mindannyiuké könnyekkel volt tele. Gimli nyíltan zokogott.
– Ez volt az utolsó pillantás, amit a leggyönyörűbbre vethettem – mondta Legolasnak, útitársának. – Ezután már semmire sem mondhatom, hogy gyönyörű, hacsak az nem az ő ajándéka. – S a szívére tette a kezét.
– Mondd, Legolas, miért kellett nekem eljönnöm erre az útra? Hisz alig is tudtam, hol vár a veszélyek veszélye! Elrond igazat szólt, amikor azt mondta, nem tudjuk megjósolni, mi vár minket az úton. Féltem, hogy kínszenvedés vár rám a sötétben, s ez nem tartott vissza. De ha a fény és az öröm veszélyét ismertem volna, soha el nem jövök. Ez a búcsú a legmélyebb seb, amit életemben elszenvedtem, még ha ma éjjel a Sötétség Ura vár is. Jaj neked, Glóin fia, Gimli!
– Nem! – mondta Legolas. – Jaj nekünk, mindannyiunknak! És mindazoknak, akik a világot járják, most, az idők múltán. Mert ez a dolgok rendje: rátalálni és elveszíteni, mint ahogy azok érzik, akiknek csónakját a rohanó víz sodorja. De én azt mondom, áldott vagy te, Glóin fia, Gimli, mert a magad akaratából szenvedtél vereséget, s választhattál volna más utat is. De nem hagytad cserben az útitársaidat, s legalább az a jutalmad mindig megmarad, hogy Lothlórien emléke tiszta és mocsoktalan a szívedben, soha meg nem fakul, sem meg nem áporodik.
– Talán – mondta Gimli –, és köszönet a szavaidért. Igaz szavak, ez kétségtelen; de minden vigasz hideg. A szív nem emlékezni vágyik. Az emlék csak tükör, ha mégoly tiszta is, mint Khaled-záram tükre. Vagy legalábbis Gimli, a törp szíve ezt súgja. A tündék, lehet hogy másként látják. Hallottam is, hogy számukra az emlék nem annyira álom, inkább a világ hajnalának képe.
Erről azonban több szó ne essék. Lássuk a csónakot!
Így megrakva igencsak mélyen merül a vízbe, s a Nagy Folyó vize gyors. S én nem szeretném hideg vízbe fojtani a bánatomat. – Fölvett egy evezőt, s csónakot a nyugati part felé kormányozta, Aragorn csónakja nyomában, amely már kijjebb húzódott a folyó sodrából.
A társaság tehát folytatta hosszú útját, le a széles és rohanó vízen, mindig csak dél felé. Mindkét parton csupasz fák sűrű erdeje meredezett, s így egy pillanatra sem látták a fákon túl elterülő tájat. A szél elállt, a folyó nesztelenül futott. Madárhang sem törte meg a csendet. Ahogy alábbszállt a nap, mind fátyolosabb lett a fénye, míg fehér gyöngyszemként nem fénylett a sápadt égen. Majd teljesen kialudt nyugaton, s rájuk borult a szürke, csillagtalan éjszaka. Hajnalig csurogtak lefelé a vaksötét éjszakában, s kormányozták csónakjaikat a nyugati erdők rájuk boruló homályában. Kísértetforma óriási fák maradoztak el a csónakok mellett, s a ködön át a folyó vizébe lógatták szomjazó, torz ágaikat. Keserves hideg volt. Frodó csak ült és hallgatta a víz halk csobbanását, kuttyogását a gyökerek és az uszadékfa közt a parton, míg feje le nem kőkadt, és szorongós álomba nem merült.
9. fejezet

A Nagy Folyó

Frodót Samu ébresztette föl. Arra ébredt, hogy nagy, szürke kérgű fák alatt fekszik, jól beburkolózva, a Nagy Folyó, az Anduin nyugati partján az erdő egy csendes zugában. Átaludta az éjszakát, s a csupasz ágak közt már sápadtan derengett a hajnal első fénye. Mellette éppen Gimli bajlódott a kicsike tűzzel.
Még napkelte előtt útnak indultak. Nem mintha a társaság java része olyan nagyon vágyott volna délre: hiszen örültek, hogy a döntést, amely, ha elérték Raurost és a Tűkőszirtet, elkerülhetetlen, egyelőre halogathatják, hisz onnét még több napi járóföldre voltak; hagyták tehát, hogy a folyó kedvére sodorja őket, nem akaródzott siettetniük a veszedelmeket, amelyek a Tűkőszirten túl várnak rájuk, akármelyik útvonal mellett döntenek. De Aragorn ahhoz legalább ragaszkodott, hogy mindennap kora hajnalban induljanak, és késő éjszakáig vitessék magukat a vízzel, mert érezte a szíve mélyén, hogy sürgeti őket az idő, s félt, hogy a Sötétség Ura sem maradt tétlen, amíg ők Lórienben késlekedtek.
De sem aznap, sem másnap nem látták nyomát az Ellenségnek. Eseménytelenül teltek az unalmas, szürke órák. Útjuk harmadik napján lassan változni kezdett körülöttük a táj: gyérültek az erdők, majd minden fa eltűnt. A keleti parton, bal kéz felől sivár dombok nyúltak el, magasodtak fölébük; barnák voltak, kiégettek, mintha futótűz pörzsölt volna végig rajtuk, nem hagyván maga mögött egyetlen eleven fűszálat; barátságtalan pusztaság volt, amelyet nem tört meg egy szál fa, egyhangúságát nem enyhítette egyetlen merész szikla. Megérkeztek a Barna Földekre, amelyek pusztán és néptelenül húzódnak a Bakacsin-erdő déli szegélyétől egészen az Emyn Muilig. Hogy micsoda dögvész, háború, vagy az Ellenség miféle gonoszsága pusztította így el a tájat, azt még Aragorn sem tudta.
Nyugaton, jobb kéz felől, szintén fátlan volt a táj, de sík, s itt-ott jó darabon zöld. A folyóparton hatalmas nádasokat hagytak maguk mögött, olyan magasakat, hogy teljesen elfödték előlük a nyugati kilátást, s kicsi csónakjai k zizegve súrolták a hullámzó nádasok falát. A nádszálak száraz zászlai meghajoltak, s zizegtek halkan, szomorúan. Itt-ott, a nádasok egy-egy résében Frodó egy pillanatra dimbes-dombos mezőket látott, messze távol, a lenyugvó nap fényében hegyeket, s a látóhatár szegélyén fekete vohalat, a Ködhegység legdélibb vonulatát.
Más, eleven és mozgó lényeknek, mint madaraknak, nyoma sem volt sehol. Madár azonban rengeteg; kis vízimadarak sipogtak, csipogtak a nád között, de látni ritkán lehetett őket. Az utazók fülét egyszer-egyszer hattyúszárnyak suhogása ütötte meg, s ahogy fölnéztek, egész hatytyúraj húzott el a fejük felett az égen.
– Hattyúk! – mondta Samu. – És mekkorák! – Igen – felelte Aragorn. – Fekete hattyúk.
– Milyen tágas, kihalt és szomorú ez a táj! – jegyezte meg Frodó. – Én mindig azt hittem, hogy minél délebbre ér az ember, annál melegebb és vidámabb minden, amíg csak végleg maga mögött nem hagyja a telet.
– De annyira még nem vagyunk délen – felelte Aragorn. – Itt még tél van, és messze a tenger. A világ itt hideg, amíg csak hirtelen ki nem tavaszodik, de addig még havat is kaphatunk. Messze, Belfalas öblében, ahol az Anduin a tengerbe ömlik, meleg van, s talán a táj is vidámabb, s ha nem, csak az Ellenség tehet róla. De itt még százhúsz mérfölddel sem vagyunk délebbre a ti Megyétek déli fertályánál, hiába, hogy száz meg száz mérföldnyire járunk tőle. Északkelet felé átlátsz Lovasvég síkságára, Rohanra, a lovasurak földjére. Nemsokára a Limjód folyó torkolatához érünk, amelynek a vize a Fangornról rohan le, hogy a Nagy Folyóval egyesüljön. Ez Rohan északi határa; valamikor régen a Limjód és a Fehérhegyek köze teljes egészében a rohirok birodalmához tartozott. Dúsan termő kellemes föld, s a füvének nincsen párja; de e gonosz időkben nem él senki a folyó partján, s még lóháton is ritkán vetődik arra valaki. Az Anduin széles, de az orkok nyilai a túlpartnál messzebbre visznek; s az utóbbi időben, azt mondják, még a vízen is átmerészkednek s rajtaütnek a rohirok ménesein és karámjain.
Samu nyugtalanul tekingetett egyik partról a másikra. Korábban a fákat érezte ellenségesnek, mintha alattomban leskelődő szemeket, ólálkodó veszélyeket rejtegettek volna;, most azt kívánta, bár szegélyeznék ismét fák a folyót. Úgy érezte, nyitott kis csónakjukban, a puszta földek között, a folyón, amely a háború vonala, meztelenek és védtelenek.
Másnap, harmadnap, ahogy mind mélyebbre-mélyebbre hatoltak le délre, a bizonytalan érzés az egész társaságon elhatalmasodott. Evezőt fogtak, és egész nap húzták. Sebesen siklottak el mellettük a partok. A folyó rövidesen kiszélesedett és elsekélyesedett; a keleti partot kő borította hosszan, a vízben kavicspadok voltak, így hát óvatosan kellett kormányozni. A Barna Föld sivár, lankás tájjá alakult át, amely fölött akadálytalanul süvített a hideg északi szél. A másik oldalon lápokkal tarkított rétek húzódtak. Frodó didergett, s eszébe jutott Lothlórien gyepe, a szökőkút, a napsütés, a csöndes esők. Szó alig esett a csónakokban, nevetés még annyi sem. A társaság valamennyi tagja a tulajdon gondolataival volt elfoglalva.
Legolas szíve valahol egy északi bükkös tisztásán időzött a nyári éjszakák csillagfényében; Gimli aranyat tapintott gondolatban, s azon törte a fejét, elég tiszta-e, hogy az úrnő ajándékának házául szolgáljon. Trufa és Pippin a középső csónakban feszengett, mert Boromir egyre csak dünnyögött magában, néha a körmét rágta, mint akit – nem kétséges – emészt a nyugtalanság, aztán evezőt ragadott, s a csónakkal szorosan felzárkózott Aragorn mögé. Ilyenkor Pippin, aki a csónak orrában kuporgott, hátranézett, s furcsa fényt látott Boromir szemében, amint az mereven bámulta Frodót. Samu már rég eldöntötte magában, hogy a csónak, ha annyira nem is veszélyes, mint hitte kölyökkorában, sokkal kényelmetlenebb, mint valaha gondolta volna. Keservesen elgémberedett, és tennivalója nem volt más, mint hogy vagy itt, vagy ott bámulja a csónak mellett elsikló téli tájat és a szürke vizet. Mert még ha eveztek is, az evezőt akkor sem bízták rá Samura.
Mikor a negyedik napon kezdett alászállni az alkonyat, hátranézett Frodó és Aragorn lehajtott feje meg az őket követő két csónak fölött; félig aludt már, s alig várta, hogy letáborozzanak és földet érezzen végre a lába alatt. Egyszerre megakadt valamin a szeme: először csak nézett, értetlenül, aztán megdörgölte a szemét; de ahogy jobban szemügyre vette volna, az a valami eltűnt.
Aznap éjjel egy szigeten táboroztak, a nyugati part közelében. Samu takaróba burkolózva feküdt Frodó mellett. – Muris álmom volt, egykét órával azelőtt, hogy kikötöttünk volna, Frodó uram – mondta. – De lehet, hogy nem is volt álom. De akkor is muris.
– Nos, mi volt az? – kérdezte Frodó, tudva, hogy Samu addig úgysem nyugszik, amíg el nem mondta neki a meséjét, lett légyen az akármi. – Mióta eljöttünk Lothlórienből, amúgy se láttam, sőt elképzelni sem tudok olyat, amin mosolyognék.
– Nem úgy volt muris, Frodó uram. Inkább fura volt. S ha nem álom, nincs is rajta semmi mulatságos. És neked, Frodó uram, muszáj tudnod róla. Mert hogy egy tuskót láttam, aminek szeme van!
– A tuskó még csak rendben lenne. Elvégre épp elég úszik a vízen. De a szemet azt hagyjuk.
– Márpedig nem hagyom – mondta Samu. – Attól ébredtem föl, a szemtől, hogy úgy mondjam. Láttam, hogy Gimli csónakja mellett, a félhomályban, valami úszik, amit én tuskónak néztem. Aztán az a benyomásom támadt, hogy a tuskó lassan fölzárkózik mellénk. S ez valahogy szöget ütött a fejembe, hiszen a tuskót is, akárcsak minket, a víz sodorta. S akkor megláttam azt a két szemet; vagyis hogy a két, szemet formázó, halványan csillogó pontot, a tuskó vége felé egy dudoron. S a tuskó ráadásul nem is volt tuskó, mert úszóhártyás lába volt, olyasféle, mint a hattyúé, és csak emelgette-mártogatta, emelgettemártogatta.
Én akkor fölültem, és megdörzsöltem a szememet, és arra gondoltam, hogy ha az a valami még mindig ott van, mikor a szememből kidörgöltem az álmot, nagyot kiáltok. Mert az a micsoda ugyancsak gyorsan közeledett, már ott volt egészen Gimli mögött. De hogy az a két lámpácska kiszúrta-e, hogy moccanatlanul bámulok, vagy én tértem eszemre, nem tudom. Mire fölnéztem, már nem találtam. De azt hiszem, a szemem sarkából, mint mondani szokták, mégiscsak láttam egy pillanatra, mert épp egy sötét valami siklott be a part árnyékába. Bár a szemet, azt nem láttam többé.
Megint álmodsz, Csavardi, mondtam magamban; de többet semmit. Azóta gondolkodom a dolgon, és most már nem vagyok olyan biztos benne. Te hogy vélekszel róla, Frodó uram?
– Azt mondanám, tuskó volt a félhomályban, s te álmos voltál – mondta Frodó –, ha ez volna az első eset, hogy azok a szemek felbukkantak. De nem az. Én is láttam, még fönn, északon, mielőtt Lothlórienbe megérkeztünk. És egy fura jószágot is láttam, aminek szeme volt, és megpróbált fölmászni a flet-re, akkor, első éjjel. Haldír is látta. És emlékszel, mit mondtak a tündék, akik azt az orkbandát követték?
– Ó – mondta Samu –, hát persze hogy emlékszem; s még másra is. Csak éppen nincs ínyemre a gondolat; de akkor is eszembe jut ez meg az, meg Bilbó úr történetei, meg minden, és azt hiszem, ennek a jószágnak a nevét is meg tudnám mondani. Csúf név. Gollam, nem?
– Igen, én is ettől tartok egy idő óta – mondta Frodó.
– Az óta az első, flet-en töltött éjszaka óta. Gondolom, ott ólálkodhatott Móriában, aztán szagot fogott, és utánunk eredt; de azt reméltem, nyomunkat veszti. A nyomorult jószág bizonyára ott bujkált az erdőben az Ezüstér mellett, s kileste az indulásunkat!
– Valahogy így – mondta Samu. – S jó lenne, ha egy kicsit jobban vigyáznánk, mert még a végén arra ébredünk, hogy ronda ujjak markolásszák a nyakunkat, már persze, ha egyáltalán felébredünk. És pontosan erre akarok kilyukadni. Semmi szükségünk rá, hogy Vándornak vagy a többieknek az éjjel gondot okozzunk. Én holnap is alhatom, hiszen, ha szabad azt mondanom, úgyis csak poggyász vagyok a csónakban.
– Szabad – mondta Frodó –, bár én inkább azt mondanám, hogy poggyász, aminek szeme van. Őrködjél; de azzal a feltétellel, hogy hajnal felé fölébresztesz, akkor is, ha addig nem történik semmi.
Pirkadat előtt Frodó arra ébredt, legmélyebb álmából, hogy Samu rázza a vállát. – Szégyen, gyalázat, hogy fölébresztelek, Frodó uram, de hát te mondtad. Nincs mit mondanom, vagy legalábbis nem sok. Azt hiszem, puha, plattyogó lépteket hallottam, és szimatolást, kis idővel ezelőtt; de hát efféle fura neszeket a folyóparton minden éjszaka hall az ember.
Ő lefeküdt, Frodó felült, vállára borította a takaróját és küszködött az álmosság ellen. Lassan teltek a percek és az órák, és nem történt semmi. Frodó már-már engedett a kísértésnek, hogy visszafeküdjön, amikor alig látható sötét alak közeledett úszva a partra vont csónakok egyikéhez. Egy hosszú, fehéren derengő kezet látott, amint villámgyorsan kinyúlik és megragadja a palánkot; két sápadt, lámpaforma szem csillant meg hidegen, amint a csónakba bekandikált, aztán a két szem fölemelkedett, és Frodóra meredt. Alig egykét lépésnyire volt, és Frodó hallotta lélegzetvételének halk szisszenését. Fölállt, Fullánkot kirántotta a hüvelyből, s belenézett a két szembe.
A fény nyomban kialudt, a tuskóforma alak a víz sodrában beleveszett az éjszakába. Aragorn megmoccant álmában, megfordult és felült.
– Mi az? – kérdezte súgva, aztán fölpattant, és odajött Frodóhoz. – Valamit éreztem álmomban. Miért vontál kardot?
– Gollam – felelt Frodó. – Vagy legalábbis azt hiszem.
– Ó! – mondta Aragorn. – Szóval te tudsz a mi kis kullancsunkról? Mórián végig ott caplatott a nyomunkban, s még tovább is, Nimrodelig. Azóta, hogy csónakba szálltunk, egy tuskón hever és kézzel-lábbal evez utánunk. Egyszer-kétszer már megpróbáltam elkapni éjszaka; de ravaszabb, mint a róka, és síkos, mint a hal. Azt hittem, a vízen majd lerázzuk, de ugyancsak agyafúrt vízilény.
– Holnap majd megpróbálunk gyorsabban haladni. Most feküdj le, reggelig majd én őrködöm. Szeretném a kezembe kaparintani a nyomorultat. Talán sikerülne hasznát vennünk. De ha ez nem is sikerül, igyekeznünk kell, hogy lerázzuk magunkról. Nagyon veszedelmes. Attól eltekintve, hogy éjszaka szívesen gyilkol a saját szakállára is, bárki ellenséget, aki itt ólálkodik körülöttünk, a nyomunkra vezethet.
Eltelt az éjszaka, s Gollamnak híre-hamva se volt. A társaság ezután szigorú őrséget tartott, de Gollam többé nem bukkant föl. Ha követte is őket, igen óvatosan és ravaszul. Aragorn utasítására most jókora szakaszokat tettek meg evezve, és a part sebesen siklott a csónakok mellett. De a vidékből keveset láttak, mert javarészt éjszaka vagy félhomályban utaztak, nappal meg pihentek, megbújva, már amennyire a terep megengedte. Ily módon az idő eseménytelenül telt, egészen a hetedik napig.
Az idő változatlanul szürke volt és borús, keleti szél fújt, de késő délutánra keleten fölszakadoztak a felhők, és felhővel szegett sárga meg halványzöld fénypocsolyák bukkantak föl a szürke égen. E távoli foltokon meg megcsillant az újhold keskeny karéja. Samu fölnézett, és összevonta a szemöldökét.
Másnap rohamosan változott körülöttünk a táj. A partok egyre magasodtak, s egyre kövesebbek lettek. Hamarosan már sziklás, hegyes vidék közén úsztak lefelé, s mindkét parton szakadékokkal szabdalt, tüskebokrokkal, kökénnyel, vadrózsával és iszalaggal benőtt meredek lejtőket láttak. Azokon túl alacsony, mállatag szirtek, s egy-egy borostyántól sötétlő szürke, viharvert sziklakémény; ezeken túl görcsös fenyőfákkal koronázott, széljárta gerincek. Egyre közelebb jártak Vadonföld déli nyúlványához, az Emyn Muil szürke hegyeihez.
A szirtek és a sziklakémények körül naphosszat sok madár keringett, sűrű rajokban, feketén, a szürke ég háttere előtt. Ahogy aznap a táborhelyükön heverésztek, Aragorn aggódó szemmel figyelte a madarakat, s töprengett, vajon Gollam nem követett-e el újabb komiszságot, s vajon az útjuk híre nem terjed-e máris. Később, napnyugta után, amikor a társaság megmoccant, és összeszedelőzködött, hogy továbbinduljon, Aragorn kis fekete pontot vett észre a fakó égen; egy hatalmas madarat magasan és meszsze, amely hol nagy köröket írt le, hol a szél szárnyán siklott lassan déli irányba.
– Mi az ott, Legolas? – kérdezte, s az égre mutatott, északon. – Sas? Mert én annak nézem.
– Az – mondta Legolas. – Sas, vadászó sas. Csak tudnám, hogy ez mit jelent. Hisz a hegyek messze vannak.
– Nem indulunk tovább, amíg teljesen be nem sötétedett – mondta Aragorn.
Eljött az útjuk nyolcadik napja. Némán, szélcsönddel; elállt a szürke keleti szél. A hold keskeny sarlója hamar fölbukkant, a lenyugvó nap halvány fényében az ég tiszta volt fölöttük, s bár messze délen még gyöngyházfényű felhők vonultak, nyugaton már fenn ragyogtak a csillagok.
– Indulás! – mondta Aragorn. – Megint meg kell kockáztatnunk az éjszakai utat. A folyónak most olyan szakaszához közeledünk, amelyet nem ismerek jól; vízen még sohasem utaztam erre, legalábbis innen a Sarn Gebir zúgólig. Ám ha nem tévedek, azok még jó néhány mérföldnyire vannak. De veszélyes helyekkel addig is találkozhatunkk: zátonyokkal és sziklás szigetkékkel a víz sodrában. Nagyon kell ügyelnünk, és nem szabad gyorsan eveznünk.
A vezércsónakban Samura esett az őrködés tiszte. Hasra feküdt a csónak orrában, és szemét belefúrta a homályba. Az éjszaka mind sötétebb lett, de a csillagok furcsa fénnyel ragyogtak odafönt, s a folyó felszíne is halványan derengett. Már majdnem éjfélre járt; egy darabig evezőhöz is alig nyúltak, úgy csurogtak lefelé, mikor Samu egyszer csak felkiáltott. Alig néhány csónakhossznyira nagy fekete alakzatok bukkantak fel a vízből, s hallotta, hogy zúg-kavarog körülöttük a víz. A víz sodra hirtelen balra fordult, a keleti part felé, ahol akadálytalanul áramlott a folyó. Mikor elkanyarodtak, látták, nagyon közelről, hogy a tajtékzó víz éles szikláknak csapódik, s azok mint a fogsor harapnak a folyó sodrába. A csónakok szorosan összebújtak.
– Hallod-e, Aragorn! – kiáltotta Boromir, ahogy a csónakja a vezércsónakhoz ütközött. – Ez őrültség! Nem vághatunk neki a zúgónak éjszaka. Nincs csónak, ami épen jutna át a Sarn Gebiren, sem nappal, sem éjjel.
– Vissza! Vissza! – kiáltott Aragorn. – Forduljatok! Forduljatok, amíg tudtok! – Belemártotta evezőjét a vízbe, megpróbálta megállítani és megfordítani a lélekvesztőt.
– Elszámítottam magam – mondta Frodónak. – Nem hittem, hogy ilyen messze járunk; az Anduin gyorsabban folyik, mint gondoltam. Úgy látszik, Sarn Gebir itt van előttünk, közvetlenül.
Nagy erőfeszítéssel sikerült úrrá lenniük a csónakjaikon, s lassan visszafordítaniuk; de kezdetben ár ellen alig jutottak előre, mind közelebb-közelebb sodródtak a keleti parthoz, mely sötéten, baljósan magasodott fölébük az éjszakában.
– Evezzetek! Mind! – ordította Boromir. – Evezzetek! Különben zátonyra sodor a víz. – Frodó már-már érezte is, hogy a csónak tőkéje kövön súrlódik.
E pillanatban íjhúrok pendültek: nyílvesszők süvítettek el a fejük felett, s reájuk is hullott egynéhány. Az egyik Frodó vállát találta, s ő nagyot kiáltva előrebukott, kiesett kezéből az evező, de a nyílvessző fennakadt a rejtett páncélingen. Egy másik Aragorn csuklyáját ütötte át; a harmadik mélyen a második csónak palánkjába hatolt, közvetlenül Trufa keze mellett. Samu mintha felalá rohangáló fekete alakokat látott volna a parton, a hosszan elnyúló kavicsos fövenyen, a csónakhoz, úgy rémlett, igencsak közel.
- Yrch! – kiáltotta Legolas, önkéntelenül a maga nyelvén.
– Orkok! – kiáltotta Gimli.
– Kutya legyek, ha ez nem Gollam műve – mondta Frodónak Samu. – És jó kis helyet választottak. Úgy látszik, a folyó egyenest a karjaikba sodor.
Mind görnyedten húzták az evezőket, még Samu is evezőt fogott. S közben várták, mikor mar beléjük egy fekete tollas nyíl. Mert sok süvített el a fejük fölött, vagy csapódott a vízbe a közelükben; de nem találta el őket egy se. Sötét volt, de az orkok éjjel-látó szemének nem túl sötét, s így, a csillagfényben bizonyára jó célpontot nyújtottak volna ravasz ellenségeiknek, ha nincsenek a szürke tündepalástok, s ha a tündék ácsolta csónakok szürke fája ki nem fog Mordor íjászainak gonoszságán.
Evezőcsapásról evezőcsapásra vergődtek távolabb. A sötétben még azt is nehéz volt megállapítani, hogy egyáltalán haladnak-e: de lassan-lassan lecsillapult körülöttük a víz örvénylése, s a keleti part homályát elnyelte a fekete éjszaka. Végül, amennyire meg tudták állapítani, újra kiértek a folyó közepére, elég távol a sziklafogaktól. Ott félfordulatot tettek a csónakjaikkal és minden erejüket megfeszítve húztak a nyugati part felé. A partot szegélyező bokrok árnyékában megálltak, és föllélegeztek.
Legolas letette az evezőjét, s megfogta Lórienből hozott íját. Partra szökkent, s pár lépéssel följebb hágott a parton. Ott fölajzotta az íját, húrjára egy vesszőt illesztett, megfordult, s visszanézett a folyón át a sötétbe. A túlpartról éles kiáltozás hallatszott, de látni nem lehetett semmit.
Frodó fölnézett a magasan fölötte álló tündére; az célpontot keresett, amire kilőheti nyilát. Feje sötét volt, s körülötte koronaként csillogtak az égbolt felhőtlen foltjain kibukkant csillagok. De délen most életre keltek s megindultak feléjük a hatalmas felhők, s előttük az előőrseik, hogy kioltsák a csillagokat. A társaságot hirtelen elfogta a rettegés.
- Elbereth Gilthóniel! – sóhajtotta Legolas, és fölnézett az égre. S ekkor a homályból egy fekete alak vált ki, felhő és mégsem felhő, mert sokkal gyorsabban haladt amazoknál, s útközben minden fényt kioltva rohant feléjük. Hamarosan kiderült, hogy hatalmas szárnyas teremtmény, feketébb, mint az éjszaka legsötétebb zugai. A túlpartról ádáz üvöltés üdvözölte. Frodó úgy érezte, szívét megmarkolja, s egész testét elönti a dermesztő hideg; vállába, mint sebének emléke, belehasított a gyilkos fagy. Összekuporodott, mintha el akarna bújni.
Egyszerre megpendült a nagy tünde-íj. A húrt süvítve hagyta el a vessző. Frodó föltekintett. A szárnyas alak, majdnem fölötte, megreszketett; egy hangos, recsegő sikoly, és aláhullott, beleveszett a keleti part sötétjébe. Az égbolt megint tiszta volt. Odaátról zavaros ordítozás, átkozódás, jajgatás hallatszott, majd minden elcsendesült. Se nyílvessző, se hang nem szállt át több aznap éjjel.
Egy idő múlva Aragorn elindította a csónakokat folyással szemben, fölfelé. Igyekeztek partközelben maradni, amíg csak egy sekély kis öblöcskébe nem értek. Itt néhány törpe fa nőtt a parton, mögöttük meredek, köves emelkedő. Elhatározták, hogy kiszállnak, s itt várják be a hajnalt; haszontalan lett volna így éjszaka azzal próbálkozniuk, hogy följebb jussanak. Tábort nem vertek, tüzet nem gyújtottak, csak hevertek összekucorodva a szorosan egymás mellett partra vont csónakokban.
– Dicsőség Galadriel íjának s Legolas kezének, éles szemének! – mondta Gimli, miközben egy ostyát, lembas-t – majszolt. – Csudás lövés volt, barátom! S ebben a sötétben!
– De ki tudja, mi volt az, amit eltaláltam? – mondta Legolas.
– Én nem – mondta Gimli. – De akkor is örülök, hogy ez az árnyék nem jött közelebb. Nagyon emlékeztetett arra a fekete izére ott, Móriában... a balrog árnyékára.
– Nem balrog volt – mondta Frodó. Még mindig didergett a hidegtől, ami beléhasított. – Hidegebb annál. Én azt hiszem, ez... – Lenyelte a végét, elhallgatott.
– Mire gondolsz? – kérdezte türelmetlenül Boromir, s kihajolt a csónakjából, mintha csak látni akarná Frodó arcát.
– Azt hiszem... nem, nem mondom meg – felelte Frodó. – Akármi volt is, lezuhanása kétségbe ejtette ellenségeinket.
– Az biztos – helyeselt Aragorn. – Dehogy hol vannak, hányan vannak, és hogy mit forralnak ellenünk, arról fogalmunk sincs. Ma éjszaka egyikünk sem alhat! A sötétség most elrejt minket. De hogy a nappal mit hoz, ki tudná megmondani? Tartsátok a fegyvereteket a kezetek ügyében!
Samu a kardja markolatán dobolt, mintha azt számolná, hány ujja van, s föltekintett az égre. – Különös dünnyögte. – A hold ugyanaz a Megyében és a Vadonföldön, vagy legalábbis úgy volna rendjén. De vagy az ég zökkent ki a kerékvágásból, vagy én számolok rosszul. Emlékszel, Frodó uram, a hold épp fogyóban volt, mikor a flet-en feküdtünk, fenn, azon a fán: egy héttel ezelőtt volt telihold, ha jól emlékszem. És tegnap, egy hete, hogy úton vagyunk, újhold köszöntött ránk, vékonyan, mint a körömnyesedék, mintha tünde-országban nem is időztünk volna.
Márpedig arra biztosan emlékszem, hogy három éjszakát ott töltöttünk, sőt, mintha többre is emlékeznék, arra meg, hogy egy teljes hónapig nem voltunk ott, a nyakamat teszem. Mintha ott megállt volna az idő!
– Lehet, hogy valóban megállt – mondta Frodó. Lehet, hogy ott, azon a földön, olyan időben éltünk, ami másutt már rég elmúlt. Azt hiszem, csak akkor tértünk vissza az időbe, amely a halandó földeken át a Nagy Tengerbe ömlik, mikor az Ezüstér visszavitt minket az Anduinra. Én Caras Galadhonban semmiféle holdra nem emlékszem, sem újholdra, sem teliholdra; ott éjjel csak a csillagok, nappal meg a nap világított.
Legolas megmoccant a csónakjában. – Nem, az idő sehol nem áll meg örökre – mondta –, csak épp hogy semmi és sehol nem változik, nem nő azonos módon. A tündék világa is halad, csak épp hogy a mozgása egyszerre gyors is, lassú is. Gyors, mert amíg ők maguk alig változnak, minden más elszáll mellettük: épp ez a bánatuk. És lassú, mert ők nem számlálják az elfutó éveket, a magukét sem. A múló évszakok egy hosszú-hosszú folyó örökké ismétlődő vízfodrai. De a nap alatt végül is minden elkopik.
– De Lórienben lassan – mondta Frodó. – S az Úrnő hatalma éppen ezt célozza. Ha rövidnek látszanak is, gazdagok az órák Caras Galadhonban, ahol Galadriel viseli a tünde-gyűrűt.
– Ezt nem szabad kimondani Lórienen kívül, még előttem sem – mondta Aragorn. – Erről soha egy szót sem! De így van, Samu, azon a földön te sem számoltad a napokat. Az idő veled is, akár a tündékkel, gyorsan suhant el; s amíg mi ott időztünk, az újhold megtelt, s a telihold fogyott a külső világban. És tegnap este újhold lett megint. A télnek majdnem vége. Suhan az idő az alig-remény tavasza felé.
Az éjszaka csöndben telt. Se nesz, se kiáltás nem hallatszott a túloldalról. A csónakjaikban kucorgó utazók érezték az idő változását. Melegebb lett, és szélcsend támadt a dél felől a távoli tenger felé igyekvő, esővel terhes nagy felhők alatt. S a zúgók szikláin vágtató víz harsogása mintha közelebbről hallatszott volna, és hangosabbnak tetszett. S a fák gallyai a fejük fölött csöpögni kezdtek.
Reggelre érve ellágyult, megszomorodott a világ körülöttük. Lassan, árnyéktalan, szürke fénnyel köszöntött be a hajnal. A folyó vizét megülte a pára, s a part fehér ködbe burkolózott; a túlpartot látni sem lehetett.
– Nem állom a ködöt – mondta Samu –, de ezt úgy látszik a jó szerencsénk hozta. Mert most talán úgy tudunk innen továbbmenni, hogy azok az átok orkok nem látnak meg minket.
– Talán – hagyta rá Aragorn. – De ha a köd legalább egy kicsit meg nem ritkul, nehéz lesz az ösvényt megtalálnunk. Márpedig meg kell, ha át akarunk jutni a Sarn Gebiren, az Emyn Muilba.
– Nem látom be, miért kellene átkelnünk a zúgókon, és egyáltalán, miért kell tovább is a folyót követnünk mondta Boromir. – Ha az Emyn Muil itt van előttünk, akkor nyugodtan itt hagyhatjuk ezeket a lélekvesztőket, s eltérhetünk délnyugat felé, amíg csak el nem jutunk az Emsédhez, s azon átkelve az én hazámba.
– Megtehetnénk, ha Minas Tirith lenne az úticélunk – mondta Aragorn –, de ebben még nem egyeztünk meg. És ez az útvonal különben is lehet, hogy veszélyesebb, mint ahogy hangzik. Az Entséd völgye lapos és mocsaras, s a köd ott halálos veszélyt jelent mindazoknak, akik gyalog mennek és terhet hordanak. Én nem hagynám el a csónakjainkat, amíg nem muszáj. A folyó legalább olyan útvonal, amelyről nem lehet letévedni.
– De a bal partja az ellenség kezén van – vetette ellen Boromir. – És ha átjutsz Argonath Kapuin és épségben eléred a Tűkőszirtet, mi lesz azután? Leugrasz a vízesésről, bele az ingoványba?
– Nem – felelte Aragorn. – Én inkább azt mondanám, vigyük le a csónakjainkat az ősi módon a Rauros lábához, s ott szálljunk megint vízre. Te nem tudsz; Boromir, vagy nem akarsz tudni az Északi Lépcsőről, és a magas trónszékről, az Amon Hen fölött, amely még a nagy királyok idején készült? Mielőtt eldönteném, hogy merre tovább, szeretnék megállni odafönn. Ott talán valami jel vár ránk, ami továbbvezérel.
Boromir makacsul ellene szegült a javaslatnak; de mikor egyértelműen kiderült, hogy Frodó Aragornt követi, akárhova megy, engedett: – Minas Tirith emberei nem hagyják magukra a szükségben barátaikat – mondta –, s ha akár a Tűkőszikláig el akartok érni, rászorultok az én erőmre. Addig a magas szigetig elmegyek, de tovább nem. Onnét hazafelé indulok, akár egyedül is, ha nem érdemlem meg, hogy bármelyiktek velem tartson.
Egyre jobban világosodott, s a köd is felszállt kissé. Úgy döntöttek, hogy Aragorn meg Legolas azonnal elindul a part mentén, a többiek meg a csónakoknál várják őket. Aragorn azt remélte, hogy talál valami útfélét, amelyen le tudják vinni a csónakjaikat és a holmijukat a csöndes vízhez, a zúgón túlra.
– Az lehet, hogy a tünde-csónakok nem süllyednek el – mondta –, de ettől még nem biztos, hogy mi is élve jutunk át a Sarn Gebiren. Ez eddig még senkinek sem sikerült. Gondor emberei errefelé nem építettek utat, mert birodalmuk még a virágában sem ért fel az Anduin partján az Emyn Muilig. De van valami teherhordó ösvény a nyugati parton, ha ugyan megtalálom. El még nem pusztulhatott, hiszen a Vadonföldről Osgiliathba mindig is csónakon utaztak, egészen addig, amíg pár évvel ezelőtt meg nem sokasodtak a mordori orkok.
– Az én életemben ritkán jött csónak észak felől, s az orkok mindig is ott ólálkodtak a keleti parton – mondta Boromir. – Ha erre mégy tovább, mérföldről mérföldre nagyobb veszély fenyeget, még ha találsz is ösvényt.
– A veszély ott leselkedik minden délre vezető úton telelt Aragorn. – Egy napig várjatok. Ha nem térünk viszsza időben, tudni fogjátok, hogy szerencsétlenül jártunk. Akkor válasszatok magatoknak új vezetőt, és ahogy tudjátok, kövessétek.
Frodó nehéz szívvel nézte, mint kapaszkodik fel Aragorn és Legolas a meredek parton és tűnik el a ködben; de félelmei alaptalanoknak bizonyultak. Alig telt el kéthárom óra, még délre is alig járt az idő, mikor fölbukkant a két fölfedező ködös alakja.
– Minden rendben – mondta Aragorn, mikor leereszkedett a parton. – Megtaláltuk az ösvényt, s az egy jó kikötőhelyhez vezet, amely még ma is használható. Nincs messze: az első zúgó alig fél mérföldnyire van, s az egész vagy egy mérföld hosszú. S valamivel alatta a víz megint sima és tiszta, bár gyors folyású. A legnehezebb az lesz, hogy a csónakjainkat és a poggyászunkat fölvigyük a régi teherhordóútra. Mert megtaláltuk ugyan, de itt jó messze eltávolodik a folyóparttól, s ott fut a sziklafal védelmében, vagy két nyíllövésnyire a víztől. Az északi kikötőhelyet nem találtuk. Ha megvan még, bizonyára eljöttünk mellette az éjszaka. Éppenséggel föl is evezhetnénk addig, de lehet, hogy a ködben megint csak nem találnánk. Sajnos, most itt kell hagynunk a folyót, s ahogy tudunk, föl kell jutnunk a teherhordóútra.
– Ez akkor se lenne könnyű, ha valamennyien emberek lennénk – mondta Boromir.
– Akkor is megpróbáljuk, legyünk akármik – mondta Aragorn.
– Meg ám – mondta Gimli. – Az emberek a rossz úton húzzák a lábukat, de egy törp az megy, és elviszi a súlyának kétszeresét is, Boromir uram!
A feladat valóban nehéznek bizonyult, de végül is csak megbirkóztak vele. A holmikat kiszedték a csónakokból, s fölvitték a part tetejére, ahol már sík volt a terep. Aztán kiemelték a csónakokat is a vízből, s fölvitték azokat is. Sokkal könnyebbek voltak, mint várták. Hogy a tünde-föld melyik fájából készültek, azt Legolas se tudta; de a fa szívós volt és furcsamód könnyű. A síkon Trufa és Pippin egymaga elvitte a csónakokat. Persze ahhoz, hogy kiemeljék s fölvigyék az útig, szükség volt két ember erejére. A terep itt egyenletesen lejtett lefelé; szürke homokkő sziklák és gyommal benőtt, bokrok alatt rejtőzködő üregek tarkították, vadrózsarengetegek és csupasz horpadások, s itt-ott pocsolyákban állt rajta a hordalékteraszokról leszivárgó víz.
Boromir és Aragorn egyenként felvitte a csónakokat, a többiek meg a málhát hurcolták utánuk nagy vesződséggel. Végül minden fent volt a teherhordóúton. Ettől kezdve már alig gátolta őket valami, legfeljebb a tüskebokrok meg a hullott kövek. Mind együtt maradtak. A málló sziklafalról ködrongyok lógtak, s a folyót pára borította; hallották, hogy harsog, tajtékzik a víz Sarn Gebir meredek zúgóin és kőfogain, de látni nem látták. Kétszer tették meg az utat, amíg mindenük épségben és biztonságban lent nem volt a déli kikötőhelyen.
A teherhordóút itt visszakanyarodott a partra, szelíden ereszkedett le az öblöcske sekély vizéhez. Úgy tetszett, az öblöt nem emberkéz vájta a partoldalba, hanem a Sarn Gebirről lezúduló víz mosta ki, az alacsony kőgát mögött, ami egy darabon benyúlt a folyóba. Azon túl a part meredeken felszökő szürke sziklafal volt, s aki gyalog akart volna továbbmenni, nem tudta volna hol megvetni rajta a lábát.
A kurta délután már-már szürke és felhős alkonyatba fordult. Ültek a vízparton és hallgatták a párába burkolt zúgók zűrzavaros, tajtékzó bömbölését; fáradtak voltak és álmosak, a szívük komoly, mint a haldokló nap.
– Nos, itt vagyunk, s most egy újabb éjszakát kell itt eltöltenünk – mondta Boromir. – Muszáj aludnunk, még ha Aragorn úgy határozott is, hogy éjszaka lépjük át Argonath Kapuját, mert mindannyian holtfáradtak vagyunk... talán a mi keménykötésű törpünket kivéve.
Gimli nem szólt semmit: csak ültében rábólintott.
– Pihenjünk hát, amennyire tudunk – mondta Aragorn. – Holnap muszáj lesz megint nappal utaznunk. Hacsak az idő be nem csap most is, és meg nem változik, talán sikerül úgy elillannunk, hogy a keleti partról ne vegyenek észre. De ma éjszaka kettesével kell őrködnünk, felváltva: három óra alvás, egy óra őrség.
Az éjjel nem történt semmi, attól eltekintve, hogy hajnal előtt alig egy órával megeredt az eső. Amint kivilágosodott, útnak indultak. A köd már ritkult. Amennyire csak lehet, megmaradtak a nyugati part közelében, s látták az alacsony, majd egyre magasodó sziklaszirteket, a lábát a rohanó vízben áztató sziklafalat. Ráfeszítették a csónakokra a bőr védőponyvát, hogy el ne öntse őket a víz, majd továbbcsurogtak lefelé; sem elöl, sem maguk körül nemigen láttak semmit a szürke esőfüggönyön át.
Az eső azonban nem tartott soká. Lassan-lassan ritkultak, majd fölszakadoztak a felhők, s foszlányaik a folyót keresztezve északra távoztak. Fölszállt a köd és a pára is. Az utazók előtt széles kőszoros bontakozott ki; meredek, sziklás partjain, a kőpárkányokon és keskeny hasadékokban néhány formátlan fa csimpaszkodott. A meder itt elkeskenyedett, és a víz sodra meggyorsult. Olyan sebesen ragadta magával őket, hogy alig remélhették: megállhatnának vagy megfordulhatnának, ha valamivel váratlanul szembe találják magukat. Fölöttük egy csíknyi sápadt kék ég, körülöttük az árnyékos, sötét vizű folyó, előttük az Emyn Muil napot eltakaró fekete hegyei, amelyeken, úgy látszott, nyílás sincs sehol.
Frodó elöl, a távolban, két közelebbi sziklaszirtet látott: sziklakéményt, oszlopot mintázott mind a kettő. Magasan, csupaszon, baljósan tornyosultak a folyó két partján. Közöttük keskeny rés; a víz vadul sodorta feléjük a csónakokat.
– Íme, az Argonath, a Királyok Oszlopai! – kiáltotta Aragorn. – Hamarosan átmegyünk közöttük. A csónakok egymást kövessék, tartsátok a távolságot. És maradjatok a folyó közepén!
Ahogy a csónak közelebb ért, a sziklaoszlopok, mint a tornyok, köszöntötték Frodót. Óriásinak érezte őket, két néma és fenyegető, roppant termetű emberalaknak. Aztán észrevette, hogy valóban azt formáznak: a régiek ügyessége, ereje emberalakra faragta őket, s a számlálatlan elfeledett év minden napsütése, zimankója ellenére megőrizték azt a fenséges hasonlóságot, amit a véső vájt beléjük. A mély vízből kiemelkedő két talapzaton két óriási kőkirály állt: bár szemük megkopott, homlokuk megrepedezett, mais mindkettő észak felé bámult; bal kezüket nyitott tenyérrel, figyelmeztetően emelték fel, jobbjukban szekercét tartottak; mindkettőjük fején mállatag korona vagy sisak. Még mindig roppant erő és méltóság áradt belőlük, a rég elenyészett királyság néma őreiből. Frodót elfogta a félelem és riadt tisztelet, lekucorodott, behunyta a szemét, s ahogy a csónak a szobrokhoz ért, nem mert föltekinteni. Még Boromir is lehajtotta a fejét, mikor a csónakokat, mint tehetetlen kis faleveleket, sodorta át az ár Númenor őreinek árnyékán. Így jutottak be a Kapu fekete szakadékába.
Félelmes szirtfal szökött fel csupaszon, kiszámíthatatlan magasságban, mindkét parton. Messze-messze, fölöttük, a fakó ég. A fekete víz visszhangot verve harsogott, s a színén süvített a szél. Frodó a térdére görnyedve hallotta, hogy Samu, elöl, felnyög és dünnyög: – Micsoda hely! Micsoda szörnyű hely! Csak egyszer tegyem ki a lábam a csónakból, még pocsolyába se lépek soha, nemhogy folyóvízbe!
– Ne félj! – mondta egy idegen hang a háta mögött. Frodó megfordult, és Vándort látta, és mégsem a Vándort: mert a viharvert kósza nem volt sehol. A csónak farában Aragorn ült, Arathorn fia, büszkén és szálegyenesen, s ügyes evezőcsapásokkal irányította a csónakot; csuklyáját hátrevetette, sötét haja lobogott a szélben, szemében izzó fény: most száműzetésből ősei földjére hazatérő király volt.
– Ne féljetek! – mondta. – Már régóta vágytam volna látni Isildur és Anárion, az ősapáim hasonmását. Az ő árnyékukban Elassarnak a tünde-kőnek, az Isildur fia Valandir házából való Arathorn fiának, Elendil örökösének nincs mitől félnie!
Aztán kialudt szemében a fény, azt mondta, szinte magának: – Bár lenne itt Gandalf! Hogy mennyire vágyik a szívem Minas Anor, a városom falai után!
A sziklaszoros mély volt és sötét, és teli a szél, a rohanó víz és a visszhangot verő kő hangjaival. Egy kevéssé nyugatra hajlott, s így kezdetben csak feketeséget láttak maguk előtt; de Frodó hamarosan észrevett elöl egy keskeny és egyre szélesedő világos rést. A szakadék szája gyorsan közeledett, s a csónakok egyszer csak kirepültek a tágas, ragyogó fénybe.
A nap, ami már jócskán túljárt a delelőjén, fönn ragyogott a széljárta égen. A föltorlódott víz egy hosszú, tojásdad tóba ömlött, a sápadt Nen Hithoelbe, amelyet erdős oldalú, de a napfényben hidegen csillogó, kopasz csúcsú hegyek kereteztek. A középső valamivel előbbre nyúlt a többinél, s azoktól elszakadva szigetet alkotott a vízen, a folyó két halványan csillogó ága között. Távolról és lentről mennydörgő robaj hangját sodorta feléjük a szél.
– Az ott Tol Brandir! – mondta Aragorn, és délre mutatott, a hegyes csúcsra. – Baloldalt az Amon Lhaw, jobboldalt az Amon Hen, a Hallás és a Látás Hegye. A nagy királyok idején trónszék állt a tetejükön, és mindkettőn állandó őrséget tartottak. De Tol Brandirt, azt mondják, soha nem érintette sem ember, sem állat lába. Estére elérjük őket. S már hallom a soha el nem hallgató Raurost.
A társaság rövid pihenőt tartott, a csónakokat a víz sodrára bízta, amely a tó közepén húzott végig. Ettek valamit, aztán megint evezőt fogtak, hogy meggyorsítsák az utat. A hegyek nyugati oldalára árnyék borult, a nap elkerekedett, és vörös színt öltött. Itt-ott, haloványan, előbukkant egy-egy csillag. A három csúcs ott magasodott előttük, sötéten a szürkületben. Rauros nagy hangon bömbölt. Mire elértek végre a hegyek árnyékába, a vízen már ugyancsak megült a sötétség.
Útjuk tizedik napjának végére értek. Vadonföld már mögöttük volt, innét már nem mehetnek tovább, amíg el nem döntik, hogy a keleti vagy a nyugati úton induljanak el. Előttük állt küldetésük utolsó szakasza.

10. fejezet

A Szövetség felbomlik

Aragorn a csónakokat a jobb oldali folyóágba vezette. Itt, a nyugati parton, a Tol Brandir árnyékában, az Amon Hen lábánál zöld rét lejtett a vízre. Azon túl szökött fel, egyelőre szelíden, az erdő borította hegyoldal, s az erdő a tó elkanyarodó partján messzire elhúzódott nyugat felé. Egy patak csörgedezett szelíden lefelé, s táplálta a füvet.
– Ma éjszaka itt pihenünk meg – mondta Aragorn. Ez Path Galen rétje: a régi időkben, nyáron, gyönyörű hely volt.
Kihúzták csónakjaikat a part gyepére, s mellettük tábort vertek. Őrt is állítottak, de nyomát sem látták, hangjait sem hallották ellenségnek. Ha Gollamnak történetesen sikerült is a nyomukban maradnia, nem látták, nem hallották. Már majdnem hajnalra járt, mikor Aragornt mégiscsak elfogta a nyugtalanság, álmában dobálta magát. Hajnaltájt föl is kelt, s odament Frodóhoz, mert épp a hobbitra esett az őrség sora.
– Miért keltél fel? – kérdezte Frodó. – Most nem te következel.
– Tudom – felelt Aragorn –, de álmomban rám ült valami fenyegető árnyék. Jó lenne, ha kardot húznál.
– Miért? – kérdezte Frodó. – Ellenség ólálkodik a közelünkben?
– Hogy lássuk, mit mutat a Fullánk – felelt Aragorn. Frodó kihúzta a tünde-pengét a hüvelyéből. Szomorúan észlelte, hogy a kard éle halványan csillog. – Orkok! – mondta. – De úgy látszik, messze, vagy legalábbis nem túl közel.
– Tartottam tőle – mondta Aragorn. – Lehet, hogy nem is a folyónak ezen a partján. A Fullánk fénye halvány, és ez talán csak arra mutat, hogy Mória kémei ott csatangolnak valahol az Amon Lhaw oldalában. Mert olyat még soha nem hallottam, hogy az Amon Henre orkok tették volna a lábukat. De akkor is, ki tudja, mi minden történik e gonosz időkben, most, hogy Minas Tirith nem tartja szilárdan kézben az Anduin átkelőhelyeit. Ugyancsak óvatosnak kell lennünk holnap.
Tűzzel-füsttel köszöntött be a nap. Messze keleten fekete füstfelhők szálltak az égre, mintha arrafelé hatalmas tüzek égnének. A felkelő nap halványvörös lángja alulról világította meg őket; de hamarosan fölébük hágott a tiszta égbolton. A Tol Brandir csúcsa aranyszínben fénylett. Frodó elnézett keletre, bámulta a magas szigethegyet. Oldala csupaszon szökött ki a vízből. A parti sziklák fölött, a meredek oldalban, fák kapaszkodtak egymás hegyénhátán; fölöttük újra a megközelíthetetlen szürke sziklafal, fenn a hegyes sziklacsúcs koronája. Körülötte sok-sok madár, de más élőlényt nem látni sehol.
Mikor megreggeliztek, Aragorn magához szólította a társaságot. – Eljött végre a nap – mondta –, a döntés oly rég halogatott napja. Mi történjék a társasággal, amely közös erővel ilyen messzire eljutott? Forduljunk nyugatra Boromirral, és kapcsolódjunk be Gondor háborújába, vagy forduljunk keletre, a Félelem és Homály felé? Vagy bontsuk fel a szövetséget, s ki erre, ki arra menjen? De tegyünk akármit, hamar kell tennünk. Itt sokáig nem időzhetünk. Tudjuk, az ellenség ott van a keleti parton, sőt attól félek, az orkok már átkeltek az innenső partra.
Hosszan hallgattak; nem moccant, nem szólt senki. – Nos, Frodó – mondta végül Aragorn. – Attól félek, a te válladon van a döntés terhe. A Tanács téged jelölt ki Gyűrűhordozónak. A te utadat neked kell megválasztanod, s egymagadnak. Én még csak tanácsot sem adhatok. Én nem vagyok Gandalf, s bár igyekeztem átvenni az ő szerepét, fogalmam sincs, hogy erre az órára mit tervezett, ha ugyan tervezett valamit, s hogy mi volt az, amiben reménykedett. Nagyon valószínű, hogy ha ő itt lenne velünk, a döntés akkor is terád várna. Ez a sorsod.
Frodó nem felelt rögtön. Majd lassan megszólalt: Én tudom, hogy sietős a dolog, de akkor sem tudok egyszerre dönteni. Nyomaszt a döntés súlya. Adj még egy órát, de addig hagyjatok magamra.
Aragorn szánakozó jóindulattal nézte. – Jól van, Drogó fia Frodó – mondta. – Kapsz egy órát, s maradj magadra. Mi itt várunk rád egy darabig. De csak annyira kóborolj el, hogy ha kiáltasz, meghallhassuk.
Frodó egy pillanatig még ülve maradt, leszegett fejjel. Samu, aki aggódva figyelte a gazdáját, megrázta a fejét, s úgy dünnyögte: – Hát ez csak világos, mint a kétszer kettő, de jobb, ha te, Csavardi Samu, befogod a szádat.
Aztán Frodó fölállt, és elment; és Samu látta, hogy míg a többiek megfékezték magukat, és nem néztek utána, Boromir szeme élesen figyelte Frodót, amíg el nem tűnt a szemük elől az erdőben, az Amon Hen lábánál.
Frodó kezdetben csak kóborolt, céltalanul, az erdőben, aztán azon vette észre magát, hogy a lába önkéntelenül fölfelé viszi a hegy lejtőjén. Egy ösvényre bukkant, egy régi-régi út mindjobban semmivé váló maradékára. A meredek helyeken lépcsőfokokat vágtak a kőbe, de ezek megrepedeztek, elkoptak már, szétrepesztették őket a fák gyökerei. Mászott egy darabig, nem érdekelte, merre megy, amíg csak egy füves tisztásra nem ért. Körül berkenye nőtt, s a közepén egy jókora lapos kő hevert. A kis hegyi rét keletre nézett, s most a korai napfényben fürdött. Frodó megállt, s a mélyen alatta hömpölygő folyó felett átnézett a Tol Brandirra, s a madarakra, amelyek közte és a láb nem tapodta sziget között keringtek a széláramban. A Rauros méltóságos robaja mély hangú, lüktető dübörgéssel keveredett.
Leült egy kőre, tenyerébe hajtotta az állát, szeme keletre nézett, de látni alig látott valamit. Átfutott az agyán minden, ami azóta történt, hogy Bilbó eljött a Megyéből, s felidézte, végiggondolta Gandalf valamennyi szavát, amire emlékezett. Telt az idő, de a döntéshez semmivel sem jutott közelebb.
Egyszerre fölriadt; az a furcsa érzése támadt, hogy hátulról barátságtalanul figyelik. Fölpattant és megfordult; de meglepetésére nem volt ott más, csak a nyájasan mosolygó Boromir.
– Féltettelek, Frodó – mondta, és közelebb lépett. Ha Aragornnak igaza van, és a közelben orkok ólálkodnak, egyikünknek se volna szabad egyedül elkóborolnia, legkevésbé meg éppen neked: rajtad annyi minden áll. S a szívem is nehéz. Megengeded, hogy itt maradjak, s beszélgessünk, most, hogy végre megtaláltalak? Az talán megnyugtatna. Ahol sokan vannak, ott sok a beszéd, és a sok beszédnek sok az alja, és minden végeláthatatlan vitába torkoll. De mi ketten talán okosabbak leszünk.
– Kedves vagy – mondta Frodó –, de nem hiszem, hogy a szó segítségemre lenne. Hiszen tudom, hogy mit kell tennem, csak éppen megtenni félek. Úgy van, Boromir, félek.
Boromir hallgatott. A Rauros csak bömbölt a meszszeségben. Az ágak közt szél neszezett. Frodó megborzongott.
Boromir váratlanul odajött, s leült melléje. – Biztos vagy benne, hogy nem szenvedsz fölöslegesen? – kérdezte. – Én segíteni szeretnék neked. Tanácsra szorulsz e nehéz választás előtt. S ugyan miért ne az én tanácsomat fogadnád meg?
– Azt hiszem, tudom, hogy mit tanácsolsz, Boromir – mondta Frodó. – S ha nem szólna ellene a szívem, talán bölcs tanácsnak vélném.
– Ellene szól? Mi ellen? – kérdezte élesen Boromir. – A késlekedés ellen. Az ellen, ami a könnyebbik útnak látszik. Az ellen, hogy letegyem a terhet, ami a vállamon van. Az ellen... igen, az ellen, hogy megbízzam az erőben és az emberek hűségében.
– Pedig épp ez az erő védelmezett titeket jó ideig abban a ti távoli kis országotokban, még ha nem tudtatok is róla.
– Nem vonom kétségbe a néped vitézségét. De a világ változik. Minas Tirith falai talán erősek, de semmi esetre sem elég erősek. S mi lesz, ha ledőlnek?
– Akkor csatában esünk el, vitézül. De van még rá remény, hogy ne dőljenek le.
– Amíg a Gyűrű létezik, nincsen – mondta Frodó.
– Ó! A Gyűrű! – mondta Boromir, és megvillant a szeme. – A Gyűrű! Hát nem a sors tréfája, hogy ennyit kell szenvednünk, ennyi félelmet, kétséget kiállnunk egy ilyen semmi kis jószág miatt? Mert semmi kis jószág! Én csak egy pillanatra láttam ott Elrond házában. Megnézhetném?
Frodó föltekintett. Szíve egyszerre hideget érzett. Észrevette a furcsa fényt Boromir szemében, bár arca most is nyájas volt és barátságos. – Jobb, ha rejtve marad – mondta.
– Ahogy kívánod. Nekem mindegy – mondta Boromir. – De beszélnem csak szabad róla? Mert nektek mintha örökké az járna az eszetekben, hogy mekkora hatalmat jelentene az Ellenség kezében: mindig csak az, hogy rosszra használják, de hogy jóra is lehet, az soha. Azt mondod, változik a világ, Minas Tirith elbukik, ha a Gyűrű megmarad. De miért? Igen, ha a Gyűrű az Ellenség kezébe kerül. De ha velünk van, akkor miért?
– Talán nem voltál ott a Tanácson? – felelt Frodó. Mert mi nem vehetjük hasznát, s amit általa teszünk, az rosszra fordul.
Boromir fölállt, s nyugtalanul járkált föl-alá. – Szóval te is ezt hajtogatod! – kiáltotta. – Mint Gandalf, EIrond... ezt jól a szádba rágták. A maguk szempontjából talán igazuk van. Ezek a tündék, féltündék és mágusok, ezek biztos, hogy gyászos véget érnek. De nem egyszer jutott eszembe, hogy talán nem is olyan bölcsek, inkább csak gyávák. Mind, a maga módján. Az igaz szívű embereket azonban nem lehet megrontani. Mi, Minas Tirithben hosszú esztendők megpróbáltatásai közt álltuk keményen a sarat. Mi nem vágyunk varázsló urak hatalmára, csak erőre, hogy megvédhessük magunkat, erőre, a jó ügy érdekében. És íme! – szorongatott helyzetünkben a véletlen elénkbe hozza a Hatalom Gyűrűjének fényét. Ez ajándék, én azt mondom, Mordor ellenfelének szánt ajándék. Őrültség, ha nem vesszük hasznát, őrültség, ha nem fordítjuk az Ellenség ellen tulajdon hatalmát! Mi az, amit egy harcos, egy nagy vezető, ebben a helyzetben meg ne tehetne? Mi az, amit Aragorn meg ne tehetne? Vagy ha ő nemet mond, miért ne tehetné meg Boromir? A Gyűrű fölruházza a hadvezéri hatalommal. Elkergethetném Mordor hordáit, és minden ember az én zászlóm alá sereglene!
Boromir föl-alá rohangált, s egyre hangosabb volt a szava. Frodóról szinte meg is feledkezett, miközben egyre falakat, fegyvereket, mustrát emlegetett: nagy szövetségek terveit szövögette, s dicsőséges győzelmekét; hogy megdönti Mordort, s belőle válik hatalmas király, bölcs és jóindulatú. Egyszerre elhallgatott, és égnek emelte a karját:
– És ők még azt mondják, hogy vessük el magunktól! – kiáltotta. – Arról nem is szólva, hogy pusztítsuk el. És ez még rendjén is lenne, ha a józan ész bármi reményt nyújtana, hogy ez sikerülhet. De nem fog. Más terveket képtelenek kiagyalni, mint hogy egy félszerzet sétáljon be vakon Mordorba, és így nyújtson alkalmat az ellenségnek, hogy azt megkaparintsa. Ostobaság!
– Ezt bizonyára te is belátod, barátom! – mondta, s váratlanul Frodóhoz fordult. – Azt mondod, félsz. Ha igen, ezt a legbátrabb is megbocsátja neked. De vajon nem a józan eszed tiltakozik?
– Nem. Félek – mondta Frodó. – Egyszerűen csak félek. De örülök, hogy ezt mind elmondtad. Mert most már tisztábban látok.
– Tehát eljössz Minas Tirithbe? – kiáltotta Boromir. Arca lelkes volt, a szeme csillogott.
– Félreértesz – mondta Frodó.
– De hát csak eljössz, egy kis időre? – makacskodott Boromir. – Az én városom nincsen messze innét; s onnét Mordor is közelebb van. Oly soká voltunk a vadonban, s mielőtt útnak indulnál, hírt kell venned róla, hogy az Ellenség miben mesterkedik. Tarts velem, Frodó – mondta. – Pihenned is kell, mielőtt e kalandos vállalkozásnak nekivágsz. – Kezét barátságosan a hobbit vállára tette; de Frodó érezte, hogy reszket az elfojtott izgalomtól. Gyorsan ellépett előle, s riadtan nézett a szálas emberre, aki legalább kétszer olyan magas volt, mint ő, és sokkal erősebb.
– Miért vagy ilyen barátságtalan? – kérdezte Boromir. – Én igaz ember vagyok, nem tolvaj, és nem útonálló. A Gyűrűd kell nekem, ezt már tudod; de szavamat adom rá, hogy nem tartom meg. Legalább azt engedd meg, hogy a tervemmel próbát tegyek. Add kölcsön a Gyűrűt!
– Nem! Nem! – kiáltotta Frodó. – A Tanács énrám bízta!
– A magunk ostobasága lesz az oka, ha az Ellenség legyőz minket! – kiáltotta Boromir. – Kétségbeejtő! Te bolond! Makacs bolond! Szándékosan rohansz a halálodba, és romlást hozol mindannyiunkra. Ha a Gyűrűre bárki halandónak joga van, akkor Númenor embere az, és nem egy félszerzet. Az nem a tiéd, szerencsétlen véletlen csak, hogy épp hozzád került. Ugyanúgy nálam is lehetne. És engem illet. Add ide!
Frodó nem felelt, csak hátrált, amíg a nagy lapos kő ott nem állt kettőjük közt. – Gyere csak, gyere, barátom! – mondta kellemkedőbb hangon Boromir. – Miért ne szabadulnál tőle? Miért ne dobnád el a félelmedet és a kétségeidet? Ha akarod, okolj engem. Nyugodtan mondhatod bárkinek, hogy túlságosan erős voltam, és erőszakkal vettem el tőled. Mert sokkal erősebb vagyok, mint te, te félszerzet! – kiáltotta. Fölszökkent a kőre, és Frodóra vetette magát. Becsületes és kellemes arca csúful megváltozott; szemében vad tűz izzott.
Frodó félreugrott, s megint a kő mögött keresett menedéket. Csak egy dolgot tehetett: reszketve kihúzta a Gyűrűt a láncán, sietve az ujjára húzta, épp mikor Boromir újra neki akart ugrani. Az ember levegő után kapott, egy pillanatig döbbenten bámulta, majd vadul elrohant, ide-oda cikázva a fák és a sziklák között.
– Nyomorult szélhámos! – üvöltötte. – Csak kerülj a kezem közé! Majd ellátom én a bajodat! Elviszed a Gyűrűt Szauronnak, és eladsz valamennyiünket! Csak az alkalomra vártál, hogy cserbenhagyj. Légy átkozott, halál és homály reád, meg minden félszerzetre! – Megbotlott egy kőben, és hasra esett. Egy darabig meg se moccant, mintha a tulajdon átka fogott volna rajta; majd sírva fakadt.
Fölállt, megdörgölte a szemét, hogy a könnyeitől szabaduljon. – Jaj! Mit mondtam! – kiáltotta. – Frodó! Frodó! Gyere vissza! Erőt vett rajtam az őrület, de már vége! Gyere vissza!
Válasz semmi. Frodó még csak nem is hallotta a kiáltását. Már messzire járt, vakon szökkent ösvényről ösvényre és a hegytetőre. Rázta a rémület és a kétségbeesés, gondolatban ott látta maga előtt Boromir vad képét és égő szemét.
Rövidesen fölért, egyedül, Amon Hen csúcsára, ott zihálva megpihent. A ködben nagy, sík, óriási kőlapokkal kirakott kört látott, körülötte szétmálló bástyafalat; s középen, négy faragott oszlopon magas trónszéket, amelyhez meredek lépcsősor vezetett föl. Felment, beült az ősi székbe, s úgy érezte magát, mint egy elveszett gyerek, aki fölmászik a hegyi királyok trónusára.
Kezdetben alig látott valamit. Mintha valami ködös világ vette volna körül, amelyben csak árnyakat lát: az ujján volt a Gyűrű. Aztán itt-ott felszállt a köd, s neki látomásai támadtak; élesen látott mindent, s kicsinek, mintha ott állna előtte az asztalon, de mégis távol. Hang semmi, csak a csillogó, eleven képek. Mintha a világ egyszerre összezsugorodott és elnémult volna. Ott ült a Látás Székén, az Amon Henen, a númenori emberek Szemének Hegyén. Keletre nézett, és föltérképezetlen Földeket látott, névtelen síkságokat, földerítetlen erdőségeket. Északra nézett, s ott kanyargott alatta a Nagy Folyó, mint egy szalag, és a Ködhegység kicsinek látszott s keménynek, mint egy kitöredezett fogsor. Nyugatra nézett, s Rohan tágas lejtőit látta; meg Orthancot, Vasudvard tornyát, amely fekete lándzsaként nyúlt a magasba. Délre nézett, s közvetlenül a lábánál a Nagy Folyó írt le majdhogynem önmagába visszatérő hurkot, s zúdult a Rauros gőzölgő katlanába, ahol a vízesés párája fölött szivárvány csillogott. És látta az Ethir Anduint, a Folyó roppant deltavidékét, a napfényben porfelhőként keringő madarak miriádját, s alattuk a zöld-ezüst Tengert, a hullámok egymást követő végtelen vonalait.
De akárhova nézett, szeme mindenütt a háború jeleibe ütközött. A Ködhegység bozsgott, mint a hangyaboly; orkok másztak elő ezernyi odúból. A Bakacsin-erdő ágai alatt gyilkos küzdelem folyt a tündék, emberek és a rájuk rontó bestiák közt. A beorningok földje lángokban állt; Móriát felhő borította; Lórien határa csupa füst.
Rohan legelőin lovasok vágtattak; Vasudvard ontotta a farkasokat. Hadihajók vitorláztak ki Harad öbleiből; keletről emberek végtelen sora közeledett: kardos, lándzsás, íjas katonák lóháton, törzsfők hadiszekerei és megrakott málhásszekerek. A Sötétség Urának minden ereje mozgásban volt. Majd délre fordult, s Minas Tirithet látta. Távolinak látszott és gyönyörűnek: falaival, számtalan tornyával, büszkén és bátran a hegytetőn; várfalain acél csillogott, bástyái lobogóktól tarkállottak: Remény szökkent a szívébe. De Minas Tirithtel szemben egy másik vár állt, még annál is nagyobb és erősebb. Szinte akarata ellenére költözött tovább a tekintete kelet felé. El Osgiliath romhídjai fölött, Minas Morgul tátongó kapui és a szorongatott Hegyek fölött eljutott a mordori Gorgorothig, a Rettegés Völgyéig. A völgyet hiába sütötte a nap, megülte a homály. A Végzet Hegye égett, szállt róla a füst. Majd a szeme végleg megállapodott: fal fal hátán, bástya bástya hátán, fekete, mérhetetlenül erős vashegy, acélkapuk, gyémánttorony: Barad-dúrt látta, Szauron várát. És elhagyta minden remény.
Ekkor hirtelen megérezte a Szemet. A Sötét Toronyban egy álmot nem ismerő szem lakott. Tudta: észrevette, amint ő itt bámészkodik. Egyetlen ádáz és mohó akarat volt. Feléje szökkent: úgy érezte, mintha egy ujj igyekeznék a hollétét kitapintani; mindjárt rászegeződik, és pontosan tudja, hol van; már Amon Lhaw-t érintette, átsiklott Tol Brandirra – s ekkor levetette magát a trónról, öszszekucorodott, fejére húzta a szürke csuklyát.
Hallotta a tulajdon hangját: azt kiabálta: – Soha! Soha! – vagy netán azt: Jövök már, igazán jövök már! – Maga sem tudta. Majd mintha egy másfajta hatalom nyomult volna az agyába egy más gondolattal: – Húzd le az ujjadról! Húzd le! Te őrült, húzzad már! Húzd le a Gyűrűt!
A két erő egymásnak feszült. Egy pillanatra teljesen tehetetlenné vált a kettő beléje hatoló hegye közt, csak vonaglott, elkínzottan. Majd váratlanul magához tért, Frodó lett megint, s nem volt sem Hang, sem Szem: szabadon dönthetett, még volt egy maradék pillanata, hogy döntsön. Lerántotta a Gyűrűt. Ott térdelt a ragyogó napsütésben a magas trónus előtt. S mintha fekete homály söpört volna végig a feje fölött, mint egy kéz; Amon Hent nem érintette, tovább tapogatódzott nyugat felé, elhalványult. Az égbolt megint makulátlanul kék volt, s minden fám madarak énekeltek.
Frodó talpra állt. Nagy-nagy fáradtságot érzett, de akarata szilárd volt, s a szíve könnyebb. Fennhangon mondta ki, önmagának: – Megteszem, amit meg kell tennem. Ez legalább világos: a Gyűrű gonoszsága már közöttünk is hat, és addig kell itt hagynom őket, amíg nagyobb kárt nem tesz. Egyedül kell elindulnom. Némelyikükben nem bízhatom meg, s akikben megbízom, azok nagyon kedvesek nekem: szegény öreg Samu, meg Trufa és Pippin. Vándor is az: de az ő szíve Minas Tirithbe vágyik, s ott szükség van rá, most, hogy Boromir belebukott a gonoszságba. Egyedül megyek el. Most, azonnal.
Sietve elindult visszafelé, az ösvényen a tisztásra, ahol Boromir rálelt. Ott megállt, és hallgatózott. Mintha hangokat, kiáltozást hallott volna odalentről, a part felől.
– Engem keresnek – mondta. – Vajon mióta vagyok távol? Gondolom, órák óta. – Habozott. – Most mit csináljak? – dünnyögte. – El kell mennem azonnal, különben sose fogok. Még egy ilyen alkalom nem lesz. Utálom itt hagyni őket, ráadásul így, egy szó magyarázat nélkül. De majd csak megértik. Samu feltétlenül. S ugyan mi mást tehetnék?
Lassan kihúzta az inge alól a Gyűrűt, hogy megint az ujjára húzza. Eltűnt, láthatatlanul ment le a hegyről, még a szélnél is nesztelenebbül.
A többiek jó darabig vártak rá a folyóparton. Egy ideig némán, nyugtalanul tettek-vettek; de most már letelepedtek körben, és úgy fűzték a szót. Néha-néha megpróbáltak másról beszélni; az útjukról, kalandjaikról; Aragornt faggatták Gondor s az ország ősi történelme felől, vagy a birodalom hatalmas műveiről, amelyek még mindig ott láthatók Emyn Muil különös határvidékén: a kőkirályokról, Lhaw és Hen trónusairól, s a Nagy Lépcsőről Rauros vízesése mellett. De gondolataik és szavaik újra meg újra Frodóra és a Gyűrűre tévedtek vissza. Vajon Frodó majd hogyan dönt? És miért habozik ennyit?
– Azt hiszem, azon töri a fejét, hogy a kettő közül melyik útvonal a végzetesebb – mondta Aragorn. – És ehhez joga van. Mert most még annyi remény sincs rá, mint valaha, hogy a társaság meg tudja tenni a keletre vezető utat, most, hogy Gollam a nyomunkra akadt, s attól kell tartanunk, hogy utunk titkára fény derült. De Minas Tirith sincs közelebb a Tűzhöz, amely a Gyűrűt elpusztítja.
Esetleg ott maradhatunk egy darabig, s bátran helytállhatunk; ám hiába van akárhány embere Denethor úrnak, semmi reménye rá, hogy sikerüljön, ami még Elrond hatalmát is meghaladta: hogy a Gyűrű ottlétét titokban tartsa, vagy hogy az Ellenséget, ha az teljes erővel támad, föltartóztassa. Vajon mi Frodó helyében melyik utat választanánk? Én nem tudom. Most aztán igazán hiányzik Gandalf.
– Szomorú a mi veszteségünk – mondta Legolas. De akkor is határoznunk kell, a segítsége nélkül. Miért ne dönthetnénk mi, hogy ezzel is segítsük Frodót? Hívjuk vissza, és szavazzunk! Én Minas Tirithre szavazok.
– Én is – mondta Gimli. – De minket, ugye, azzal küldtek el, hogy segítsük az úton a Gyűrűhordozót, de csak addig menjünk el, ameddig mi akarunk, és egyikünket sem köti sem eskü, sem parancs, hogy a Végzet Hegyét megkeresse. Nagyon nehéz volt megválnom Lothlórientől. Mégis eljöttem idáig, s most amondó vagyok: eljutottunk az utolsó válaszúthoz, s világos előttem, hogy Frodót nem hagyhatom cserben. Én Minas Tirithet választanám, de ha ő nem, én vele tartok.
– Mint ahogy én is – mondta Legolas. – Hűtlenség volna most búcsút venni tőle.
– Ha mind otthagynánk, egyenest árulás lenne mondta Aragorn. – De ha keletre indul, nem kell mindannyiunknak vele mennünk. Sőt énszerintem nem is szabad. Ez kétségbeesett vállalkozás: nyolcunknak éppúgy, mint háromnak, vagy neki magának. Ha megengeditek, hogy én válasszak, én hármunkat jelölném ki mellé útitársul: Samut, aki túl sem élné, ha nem; Gimlit és jómagamat. Boromir térjen vissza a városába, ahol apjának és a népének nagy szüksége van rá; és tartsanak vele a többiek is, vagy legalábbis Trufa és Pippin, ha Legolas nem hajlandó búcsút venni tőlünk.
– Ez nem megy! – kiáltotta Trufa. – Mi Frodót nem hagyhatjuk el! Pippin meg én már annak idején elhatároztuk, hogy ahova ő megy, oda megyünk mi is, s e mellett ma is kitartunk. De akkor még nem tudtuk, hogy ez mit jelent. Ott, messze a Megyében vagy Völgyzugolyban, valahogy másként festett a dolog. Őrültség és kegyetlenség lenne, ha hagynánk, hogy Frodó Mordorba menjen. Miért ne tarthatnánk vissza?
– Itt kell tartanunk – mondta Pippin. – És biztos, hogy neki is ez jár az eszében. Tudja, hogy mi nem helyeseljük, ha ő keletre indul. S szegénynek nem akaródzik senkit megkérnie, hogy tartson vele. De képzeljétek el: nekivágni Mordornak, csak úgy, egyedül! – Pippin megborzongott. – A drága bolondos öreg hobbit azt azért tudhatná, hogy nem kell kérnie senkit. Azt tudhatná, hogy ha nem tarthatjuk vissza, nem hagyjuk cserben.
– Már megbocsássatok – mondta Samu –, én azt hiszem, ti egyáltalán nem ismeritek a gazdámat. Ő egy pillanatig nem habozik, hogy merre menjen. De mennyire, hogy nem. Mert mi értelme Minas Tirithbe menni? Az ő számára, úgy értem, bocsáss meg, Boromir uram – tette hozzá, s megfordult. Ekkor vette észre, hogy Boromir, aki kezdetben hallgatagon ült a kör szélén, most nincs ott.
– Ugyan hová mehetett? – kiáltottfel Samu, s látszott rajta, hogy aggódik. – Az utóbbi időben szerintem egy kicsit mintha furcsán viselkednék. De hát ő ebben úgysincs benne. Az ő útja hazafelé vezet, mint ahogy mindig is mondta; s ezért senki sem hibáztatja. De Frodó úr tudja, hogy neki a Végzet-katlant kell megtalálnia. Csakhogy ő fél. Úgy ám, fél. Más baja nincsen. Persze, tanult egyetmást, mint ahogy mindannyian, hogy úgy mondjam, mióta úton vagyunk, különben már úgy az inába szállt volna a bátorsága, hogy fogná és belehajítaná a Gyűrűt a folyóba, aztán uzsgyi. De nekivágni akkor is fél. És nem miattunk fáj a feje: hogy vele tartunk-e, vagy sem. Tudja jól, hogy vele. Más itt a bibi. Az, hogy úgy fölcukkolja magát, hogy egyedül akar menni. Ezt jól jegyezzétek meg! Nehéz dolgunk lesz vele, ha visszajön. Mert ne legyen Csavardi a nevem, ha föl nem cukkolja magát.
– Azt hiszem, Samu, bölcsebben beszélsz, mint bármelyikünk – mondta Aragorn. – De mit tegyünk, ha kiderül, hogy igazad van?
– Tartsuk vissza! Ne engedjük el! – kiáltotta Pippin. – Nem tudom – mondta Aragorn. – Ő a Gyűrűhordozó, tőle függ a Gyűrű sorsa. Nem hiszem, hogy jogunk van erre vagy arra az útra téríteni. Mint ahogy azt sem hiszem, hogy sikerülne, ha megpróbálnánk. Itt sokkal nagyobb erők hatnak.
– Nos, akkor is szeretném, ha Frodó már “fölcukkolná“ magát és visszajönne, hogy essünk túl a dolgon mondta Pippin. – Mert szörnyű ez a várakozás. Már nagyon ideje, nem?
– Nagyon – mondta Aragorn. – Az egy óra már régen letelt. Mindjárt dél. Muszáj megkeresnünk.
Ekkor bukkant fel Boromir. Az erdőből lépett ki, s szótlanul közeledett. Arca komor volt és szomorú. Megállt, mintha azt számlálná, hányan vannak, majd szórakozottan leült, leszegett fejjel.
– Merre jártál, Boromir? – kérdezte Aragorn. – Nem láttad Frodót?
Boromir egy pillanatig habozott. Igen is meg nem is – telelt megfontoltan. – Igen: ott találtam valamivel feljebb, a hegyoldalban, és beszéltem vele. Megpróbáltam rábeszélni, hogy jöjjön Minas Tirithbe, és ne keletre menjen. Aztán elfogott a düh, s ő faképnél hagyott. Eltűnt. Ilyesmit még sohasem láttam, csak a mesékben hallottam. Tán fölhúzta a Gyűrűt. Aztán már nem találtam. Gondoltam, visszatért tihozzátok.
– Mindössze ennyi mondanivalód van? – kérdezte Aragorn, s szigorú, csöppet sem nyájas tekintettel mérte végig Boromirt.
– Ennyi – mondta Boromir. – Egyelőre nem mondok többet.
– Elég baj az! – kiáltotta Samu, és felpattant. – Én nem tudom, hogy ez az ember miben töri a fejét. Miért kellett Frodó úrnak fölhúznia azt a micsodát? Biztos, hogy nem akarta; ha meg muszáj volt neki, ki tudja, mi volt ott?
– Az biztos, hogy nem hagyta az ujján – mondta Trufa. – Ha sikerült leráznia a nemkívánt látogatót, akkor már nem, mint ahogy Bilbó sem, soha.
– De hová mehetett? Hol van? – kiáltotta Pippin. Hiszen már ezer éve elment!
– Mikor láttad Frodót, Boromir? – kérdezte Aragorn. – Talán vagy fél órája – felelt Boromir. – Vagy egy órája. Magam is kóboroltam egy darabig. Nem tudom! Nem tudom! – tenyerébe hajtotta a fejét, s szinte meggörnyedt a fájdalomtól.
– Egy órája, hogy eltűnt! – kiáltotta Samu. – Gyerünk, keressük meg, de rögtön!
– Megállj! – kiáltotta Aragorn. – Oszoljunk szét kettesével, és... Megállj! Várjatok!
Hiába. Ügyet sem vetettek rá. Samu rohant el elsőnek. A nyomában Trufa és Pippin, s már el is tűnt mindkettő a parti erdőben, nyugati irányba. – Frodó! Frodó! – kiabálták tiszta, éles hobbit-hangjukon. Legolas és Gimli is elszaladt. Mintha a társaságot egyszerre elfogta volna a vakrémület, vagy mindnyájuknak elment volna az esze.
– Szétszóródunk és végünk – nyögte Aragorn. – Boromir! Én nem tudom, mi részed van ebben, de most segíts! Menj utána ennek a két fiatal hobbitnak, s ha már Frodót nem találod, legalább őrájuk vigyázz. Ha megtalálod őket vagy nyomukra akadsz, gyere vissza ide. Itt leszek én is, rövidesen.
Aragorn sietve utána eredt Samunak. A berkenyével körülvett kicsi réten érte utol; a hegyoldalban küszködött fölfelé, s lélegzetéből kifogyva kiabált: – Frodó úr!
– Tarts velem, Samu – mondta. – Egyikünk sem maradhat magára. Valami baj les ránk. Érzem. Most fölmegyek a hegytetőre, Amon Hen trónusához, hogy lássam, ami látható. És figyelj! A szívem azt súgja, hogy Frodó erre ment. Gyere utánam, és tartsd nyitva a szemed! – Előresietett az ösvényen.
Samu igyekezett, amennyire a lábától telt, de képtelen volt a kószával lépést tartani, így hát hamarosan lemaradt. Mikor Aragornt elveszítette szem elől, megállt; hogy kifújja magát. Egyszer csak a homlokára csapott.
– Hallod-e, te Csavardi Samu! – mondta ki fennhangon. – Ha már a lábad kurta, legalább a fejedet használd! Lássuk csak. Boromir nem hazudik, az nem szokása, csak épp hogy nem mondott el mindent. Frodó úr valamitől szörnyen megrémülhetett. S azon nyomban fölcukkolta magát. Döntött végre – hogy megy. Hogy merre? Keletre. Samu nélkül? Úgy ám, még őt sem viszi. Ez nem szép, nagyon nem szép.
Samu megdörzsölte a szemét, hogy a könnyeit szétmázolja. – Fel a fejjel, Csavardi! – mondta. – Gondolkozz, ha tudsz. A folyón nem röpülhetett át, a vízesésről nem ugorhatott le. A cucca sincs vele. Muszáj volt visszamennie a csónakokhoz. Nyomás, Samu, mint a villám, vissza a csónakokhoz!
Samu megfordult, s visszavágtatott az ösvényen. Elesett, fölvérezte a térdét. Fölkelt, s rohant tovább. Odaért a Perth Galen rétjének szélére, ahol a csónakokat partra húzták. Sehol senki. Az erdőben, a háta mögött, mintha kurjongattak volna, de ügyet se vetett rá. Megállt, zihálva, s mintha földbe gyökerezett volna a lába, csak bámult. Az egyik csónak épp a víz felé siklott, teljesen magától. Samu ordított egy nagyot, s rohanvást nekieredt a rétnek. A csónak besiklott a vízbe.
– Jövök, Frodó uram! Jövök! – kiáltozott Samu, s belevetette magát a vízbe, hogy elkapja a távolodó csónakot. De egy karnyújtásnyival elhibázta. Nagyot kiáltott, s arccal, hatalmas csattanással a mély, sebes folyású vízbe pottyant. Gurgulázva merült alá, s göndör feje fölött öszszecsapott a folyó.
Az üres csónakból kétségbeesett kiáltás hangzott. Vízbe merült egy evező, és a csónak megfordult. Frodó épp idejében kapta el a fulladozva fölbukkanó Samu haját. Samu nagy kerek szeme tele volt rémülettel.
– Mássz be, Samu fiam! – mondta Frodó. – Fogd meg a kezem.
– Jaj nekem, Frodó úr! – zihálta Samu. – Belenyuvadtam. Nem látom a kezed.
– Itt van. Ne kapkodj, fiam. Úgysem engedlek el. Taposd a vizet és ne rángass, mert felborul a csónak. Úgy van, most kapaszkodj meg jól az oldalában, én majd kievezek.
Frodó egykét evezőcsapással visszakormányozta a csónakot a partra, és Samu, mint egy ázott vízipatkány, kimászott a vízből. Frodó levette az ujjáról a Gyűrűt, és a partra lépett.
– Még ilyen fene ette nyűgöt, mint te, Samu! mondta.
– Jaj, Frodó uram, ez nagyon nem szép – mondta dideregve Samu. – Ez nagyon nem szép, hogy megpróbáltál nélkülem meglógni. Most hol lennél, ha én ki nem találom a szándékodat?
– Úton és biztonságban.
– Biztonságban? – mondta Samu. – Egyedül, és nélkülem, hogy segítsek neked? Ezt nem éltem volna túl, ez sírba vitt volna.
– Majd még az visz a sírba, hogy velem jössz, Samu mondta Frodó –, azt meg én nem élem túl.
– Ha nem hagysz itt, az nem olyan biztos – mondta Samu.
– De én Mordorba indulok.
– Tudom én azt, Frodó uram. Persze hogy oda. És én veled.
– Ugyan, Samu – mondta Frodó. – Ne tarts föl! A többiek bármelyik pillanatban itt lehetnek, és ha itt fognak, kénytelen leszek vitatkozni meg magyarázkodni, és vagy merszem vagy módom nem lesz többé, hogy újból nekivágjak. Indulnom kell most, rögtön. Más mód nincs rá.
– Hát persze – mondta Samu. – De nem egyedül. Vagy én is megyek, vagy egyikünk sem. Akkor azzal kezdem, hogy kilyukasztom valamennyi csónakot.
Frodó elnevette magát. Egyszerre megmelegedett és felvidult a szíve. – Egyet azért hagyj meg! – mondta. – Az kelleni fog nekünk, de nem jöhetsz így, a motyód meg élelem meg minden nélkül.
– Egy pillanat, és már hozom is a göncöm! – kiáltotta lelkesen Samu. – Mindent összekészítettem. Gondoltam én, hogy ma útra kelünk. – Odarohant a táborhelyre, kihalászta a batyuját a többi holmi közül, amit Frodó rakott ki, mikor a csónakot kiürítette, fölkapott egy gazdátlan takarót, néhány élelmiszercsomagot és már rohant is vissza.
– Szóval tönkretetted minden tervemet! – mondta Frodó. – Előled nem lehet megszökni, Samu. De akkor is örülök. Ki se tudom mondani, hogy mennyire. Indulás! Nyilván a sors rendelte így, hogy együtt menjünk. Mi elmegyünk, a többiek meg keressenek maguknak valami biztonságos utat, Vándor majd vigyáz rájuk. Nem hiszem, hogy viszontlátjuk őket.
– Még nem lehetetlen, Frodó uram. Csöppet sem lehetetlen – mondta Samu.
Így hát Frodó és Samu együtt vágott neki a Küldetés utolsó szakaszának. Frodó kievezett a vízre, s a folyó magával ragadta őket, a nyugati ágán, Tol Brandir komor sziklái mentén. A vízesés robaja mind közelebbről hangzott. Még így is, hogy Samu segített, nehéz feladat volt átjutni a víz sodrán a sziget végébe, s átevezni a távoli keleti partra.
Nagy sokára mégiscsak partra értek az Amon Lhaw déli lejtője alatt. Ott egy sekély öblöcskére leltek, partra húzták a csónakot, messze a víz fölé, s tőlük telhetőleg elrejtették egy jókora kődarab mögött. Aztán vállukra vették a motyót, és elindultak gyalog, ösvényt kerestek, amely majd elvezeti őket az Emyn Muil szürke hegyeibe, s onnét le a Homály Földjére.

Ezzel véget ért a Gyűrű Háborújának első fejezete.

A história második fejezete A KÉT TORONY címet viseli, mert amiről az szól, abban Orthanc, Szarumán fellegvára és a Mordor titkos bejáratát őrző vár, Minas Morgul játssza a főszerepet; a felbomlott szövetség tagjainak tetteiről, viszontagságairól számol be, amíg csak le nem száll rájuk a Nagy Homály.
A harmadik fejezet, A KIRÁLY VISSZATÉR, a Homály ellen vívott végső harcot, s a Gyűrűhordozó küldetésének végét mondja el.

VÉGE