Miért nem bírják a ruszkikat?
Írta: ELIZABETH ROBERTS
Pannonica Kiadó
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Xenophobe's guide to the RUSSIANS
Ravette Publishing Ltd.
© Oval Projects
PO. Box 296
Horsham
West Sussex RH13 8FH
Fordította: BORSOVSZKY ÉVA
Minden jog fenntartva
A Kiadó engedélye nélkül e kiadvány egyetlen részlete sem adható ki újra, nem tárolható, nem vihető át sem elektronikus, sem mechanikus, sem egyéb másolási technikával semmiféle rendszerbe.
Hungarian translation © Borsovszky Éva
ISBN 963 9252 02 6
Felelős kiadó a Pannonica Holding Rt. Vezérigazgatója
Felelős szerkesztő: Merényi Ágnes
Műszaki szerkesztő: Diósi Katalin
Tördelés: Typo D'Apo Bt.
Nyomdai kivitelezés: Szekszárdi Nyomda Kft.
Felelős vezető: Vadász József
Tartalom
Nemzettudat és identitás
Nemzeti karakter
Értékek és magatartásformák
Viselkedés
Jó modor és etikett
Mániák
Evés-ivás
Szabadidő és szórakozás
Humorérzék
Kultúra
Mit hol árulnak?
Szokások és hagyományok
Egészség és higiénia
Bűn és bűnhődés
Intézményrendszerek
Kormányzat és bürokrácia
Üzlet és munka
Társalgás
Nyelv és gondolkodás

Oroszország népessége 149 millió (124 millió orosz és 25 millió egyéb); továbbá van 5 millió finn, 1 1/2 millió észt 1 3/4 millió lett (+ 1 millió orosz), 3 3/4 millió litván, 38 millió lengyel, 39 millió ukrán (+ 13 millió orosz), 7 millió kazah (+ 6 millió orosz és 4 millió egyéb), 2 millió mongol, 268 millió amerikai és több mint egymilliárd kínai.
Nemzettudat és identitás
Milyennek látják önmagukat?
Az oroszok önképét mi sem summázza jobban, mint frappáns és szókimondó szólással a következő: "Lehet, hogy országom bűzös trágyadomb, de az én bűzös trágyadombom."
Noha kétségbeesnek mindentől, ami sikerül, az oroszoknak – mint nemzetnek – szilárd meggyőződésük, hogy ők hivatottak megmenteni a világot. Ennek egyáltalán semmi köze sincs a forradalomhoz. Egy 16. századi szerzetes, bizonyos Filofej óta hisznek ebben, aki Moszkvát így jellemezte: "harmadik Róma, mely után nem jő negyedik".
Az oroszok legfőképpen azt szeretnék, hogy mindenki olyannak lássa őket, mint akik képesek a dolgokat olajozottan működtetni, miközben személyes méltóságuk csorbítatlan marad. "Az a baj velünk, hogy szolgamentalitásunk van" – a moszkvai értelmiségiek gyakorta elmélkednek így. Csehov, a drámaíró mesélt örökös harcáról, amit azért folytatott, hogy "kiűzzem a szolgát a lelkemből". Ezt a felületesen és gyorsan olvasók a következőképpen szokták félreolvasni: "hogy kiűzzem a szlávot* a lelkemből" – ami persze lehetetlen és nemkívánatos is.
Az oroszok magukat bőkezű, békeszerető, nyitott, őszinte és közlékeny népnek tartják. Amikor a régi kommunista rezsim 1991 augusztusában kártyavárként összedőlt, s az iratok nyilvánossá váltak, igencsak meglepődtek, amikor kiderült, hogy a Vörös Hadseregnek valóban volt egy olyan terve, hogy lerohanja Nyugat-Európát.
Olykor kedélyes, megbocsátó tónusban beszélnek önmagukról, hogy kipuhatolják, milyen az idegenek véleménye róluk. Nem szabad ennek felülni. Saját magukat csepülhetik, de méregbe gurulnak, ha mások kritizálják a hibáikat.
Tudják magukról, hogy lusták, nem előrelátók, nem képesek felmérni tetteik következményeit. Mint Dickens Mr. Micawbere, a nemzet egy emberként hajlamos bízni abban, "valami majd csak lesz valahogy". Vezetőik még akkor is hencegtek, "soha egy német csizma sem fogja Oroszország földjét tapodni", amikor a német hadsereg csapatai már több száz mérfölddel az orosz határon belül voltak, támadó közelségben Minszktől, Kijevtől és Pétervártól.
Milyennek látnak másokat?
Az oroszok szenvedélyesen érdeklődnek minden iránt, ami a világ más tájain történik. Titkon attól félnek, hogy másokhoz képest nem olyan tökéletesen civilizáltak.
Könyörtelenül vendégszeretők. Mindenáron a külföldiek kedvében akarnak járni, mindenekelőtt az olyan különleges bogaraikban, mint például a rendszeretet és a pontosság, amivel óraműszerűen, ütemterv szerint akarnak tenni mindent.
Oroszországban mindig is volt hajlandóság arra, hogy a külföldieket másképp kezeljék, mint a bennszülötteket. A külföldi turistáknak megengedték, hogy pofátlanul beosonjanak a múzeumokba a békésen sorban álló oroszok előtt – akik lehet, hogy legalább olyan sokat, ha nem többet utaztak azért, hogy ott lehessenek.
Sok orosz városban van kifejezetten külföldi turistáknak épített szálloda, s egészen a rendszerváltásig az oroszok a lábukat se tehették be a legelőkelőbb moszkvai vagy pétervári szállodákba, csak ha egy külföldi ismerős kiment értük a bejárathoz, és bekísérte őket a szigorú portás előtt.
Látszólag kedélyes bánásmódjuk ellenére az oroszok nincsenek nagy véleménnyel más nemzetekről, s a külföldiekhez való hozzáállásuk egyszerre védekező és támadó.
Egy anekdota szerint I. Sándor cár, aki miközben a szemmel láthatóan jóval tökéletesebb angol puska- és textilgyártás fantasztikus remekeit szemlélte éppen, tábornokának egy lekicsinylő kézmozdulattal jegyezte meg: "Persze otthon nekünk is van ilyen." A külföldön utazó átlag oroszok hasonló magatartást vesznek fel, amikor Párizsban vagy Berlinben a csillogó-villogó kirakatok hihetetlenül gazdag árukínálatával szembesülnek: "Nekünk nem kell kétszáz fajta kolbász." Egy közeli barátnak talán bevallják: "Nálunk sosem lesz ilyen otthon."
A németekre meglehetősen rossz múltbéli viselkedésük ellenére (lásd Oroszország megtámadása, férfiak, nők és gyermekek felakasztása példastatuálás gyanánt az ország lerohanása és menekülés közben is stb.) az oroszok szánalommal vegyes csodálattal tekintenek.
Meglehetősen tisztelik megbízhatóságukat és rendszeretetüket. Érdekes dolog lehet mindennap időben felkelni, pontosan munkába járni és egészen délután ötig egyfolytában dolgozni. Fegyelem, megbízhatóság, pontosság, kitartás – ezeket a tulajdonságokat az oroszok pontosan úgy csodálják, mint ahogy mások a cirkuszban a kígyóembert: mindez igen érdekes, de senki nem akarja utánozni. A németek a 18. században telepedtek le szerte Oroszországban, s ők alkották a pétervári boltosréteg magvát is.
Az oroszok a hátuk mögött kifigurázzák az amerikaiakat. Sehogy sem értik, hogy egy ennyire naiv, neveletlen és bugyuta nép hogyan lehet ilyen gazdag. Az amerikai ipar sikerét megmagyarázhatatlannak és igazságtalannak tartják.
A franciákat szeszélyes, megfoghatatlan, megbízhatatlan, furcsa, kacagtató népségnek tartják, és "békazabálóknak" nevezik őket (ljagusatnyiku). A jobb orosz nemesi famíliák hagyományosan elszegényedett francia nemeseket alkalmaztak házitanítónak és társalkodónőnek.
Az angolokhoz az oroszokat szentimentális vonzalom fűzi. Csöpp iróniával beszélnek a "jó öreg Angliáról". Közismert tény náluk, hogy az angolok jó cipőket és esernyőket készítenek. Még mindig úgy gondolnak Londonra, mint ahol ködlepte utcákon cilinderes urak sétálnak, ahogy azt minden rendes orosz tudja a Dickens- és Thackeray-regényekből. Az angol pubokon kívül az oroszok az angolok ivási kapacitásáról is elismerően nyilatkoznak. Gorkij egyik történetében orosz és angol kereskedők közösen elhatározzák, hogy egy Volgán lefelé úszó bárkán ivászati versenyt rendeznek. A bárkáról kapott utolsó üzenet – amit még azelőtt küldtek, hogy mindenki az eszméletlenségig leitta volna magát – a következőképp szólt: "Az angolok végül chartreuse-t kezdtek vedelni."
Az oroszak a szomszédos országokról leginkább a birodalomépítők lekezelő ínodorában nyilatkoznak. A lengyelek szerintük ravaszak és megbízhatatlanok, még a saját öreganyjukat is képesek volnának eladni. 
Az ellenszenv, mondhatni, kölcsönös. Ugyanakkor a lengyel nők szépségét egyöntetűen elismerik.
Az örmények, grúzok és azerbajdzsánok szerintük csakis a kemény birodalmi kéz politikáját érdemlik: "Na ugye látjátok, micsoda szörnyűségeket csinálnak, ha saját maguk kezdik az ügyeiket intézni."
Az ukránok és az oroszok kutya-macska barátsága szinte olyan legendás, mint az angoloké és a franciáké. Számos vicc született erről. Egy ukrán parasztnak el mesélik, hogy az oroszok felrepültek az űrbe. "Mindegyik?" – kérdi reménykedve az ukrán apóka.
A csukcsokról – Oroszország távol-keleti részének legtávolabbi részén élő kicsinyke törzsről – szintén jó néhány orosz vicc kering. Íme, egy tipikus példa. Egy csukcs beiratkozik a moszkvai egyetem bölcsészettudományi karára, orosz irodalom szakra. Professzora megkérdezi: "Puskint olvasott?" "Nem." "Hát Gogolt?" "Nem." "Tolsztojt? Dosztojevszkijt?" A csukcs csak rázza a fejét, végül kijelenti: "Csukcs író lenni majd, nem olvasó."
Egy másik csukcs életveszélyesen vezeti az autóját, ide-oda cikázik az úton. Egy öregasszonynak – csodával határos módon – többször is sikerül elugrani előle, ám a csukcs kinyitja az ajtót, lesodorja és elgázolja, majd büszkén körülnéz, és azt mondja: "Ha nem ilyen jó csukcs vadász vezette volna ezt az autót, az öregasszony még megmenekült volna."
Előzetes figyelmeztetés
Egyedüllét, magánélet – az orosz nyelv nem ismeri ezeket a szavakat. Nemcsak fogalmak sincs arról, hogy milyen jó lehet egyedül lenni, de állandóan ki is nyilvánítják az emberiség iránti szolidaritásérzésüket például azzal, hogy vadidegen emberekhez lépnek oda, és jól megszidják őket, amiért nincs rajtuk elég meleg kabát (ha zimankó van), vagy például azért (ha, mondjuk, kánikula van), mert ahelyett, hogy az illető a szép zöld füvön üldögélne, az úszómedence betonszélén ücsörög, s ezzel – szerintük – tönkreteszi új fürdőruháját. A templomban töpörödött anyókák csapnak az ember kezére, ha mise közben elbambulva maga mögött összefűzött kézzel álldogál, mert ezzel szerintük az istentelen rút módon ki akarja vonni magát az istentiszteletből.
Oroszország kulcsszimbólumaként Gogol 19. századi regényéből, a Holt lelkekből az elszabadult trojka képét vehetnénk:
"De melyik orosz nem szereti a gyors iramot? Hisz akkor érzi magát igazán elemében, amikor szinte szédítő sebességgel repül, és elragadtatásában olykor felkiált: »Az ördög vigye az egész világot!« Hogyne telnék benne gyönyörűsége, mikor ez a száguldás olyan csodálatos mámorító érzéssel tölti el a lelkét!... Oroszhon, vajon nem száguldasz te is, mint a sebes, utolérhetetlen trojka? Oroszhon! Hová repülsz? Felelj! De Oroszország nem felel. Gyönyörűen szól a csengő, széllé változik és süvölt a darabokra hasított levegő, minden, ami csak a világon van, elmarad mögötte, és sanda tekintettel tér ki útjából a többi nép, a többi ország."*
Íme, itt volt a figyelmeztetés.
Nemzeti karakter
Az oroszok imádnak üldögélni s amúgy istenigazából dumálni. Nem sokszor, de a történelmükben időnként ez a "parlament" formát öltötte magára. Az orosz viták nemcsak évekig, de évszázadokig is eltarthatnak. Még most is arról folyik a vita, vajon legyen-e közük a nyugat-európai civilizációhoz s mindahhoz, ami ezzel jár, s ami a hótiszta orosz lelket és szívet beszennyezi.
Az oroszok ugyanis mindenekfölött nagyra tartják a lélek ("dusa") fogalmát.
Ha valakinek vagy valaminek van lelke, az a szerencse fia náluk. Jelcinnek zsákszámra van dusája, míg Gorbacsovnak mákszemnyi sincsen. A dusával megáldott emberek hajlamosak túl sokat vedelni, sírni, szerelembe esni vagy folyókba ugrálni – cimborákkal átmulatott éjszaka után hazafelé menet. Ezek az oroszok szemében megnyugtató tulajdonságok.
Az oroszok szeretik kiönteni a lelküket teljesen ismeretleneknek, s még akkor is mindent elmondanak magukról, ha a másik nem különösebben kíváncsi rá.
Szeretnek hosszasan szenvedni, s higgadtnak csöppet sem nevezhetők. Van egy mondásuk: "Sokáig tart, míg felcihelődünk a nyeregbe, de ha már ott ülünk, száguldunk, mint a veszedelem."
Imádják a spontán gesztusokat. Meg sem lepődnek azon, ha például az étteremben egy fiatal lány a szomszéd asztalnál ülő híres költőt felismervén felpattan, és rögtönzött szerenádot ad.
Kifejezetten kedvelik az emberi gyarlóságokat. Szívesen megosztják másokkal az utolsó falat kenyerüket is, a nem oroszoknak viszont eléggé el nem ítélhető módon az a gonosz hátsó gondolatuk támad: "Vajon elvárja tőlem, hogy majd egy nap viszonozzam?"
Az oroszok kifogyhatatlanok zseniális ötletekben, ha buherálásról van szó. Egy kitüntetésekben dúskáló háborús veterán – aki mind az amerikai, mind az orosz hadseregben harcolt a második világháború alatt – azt mesélte, az oroszoknál mindig nagyobb biztonságban érezte magát, mert ha valami meghibásodott, akkor azt ott helyben a hadszíntéren megjavították azzal, amit éppen találtak. Arról szó sem lehetett; hogy csomagoljanak és hazamenjenek, mondjuk, amíg Seattle-ből meg nem érkezik az alkatrész. Bizony, a tankokat olykor madzaggal buherálták össze, és sokszor csak egy motor működött a repülőiken. Ezt a tulajdonságot – azaz a jó problémamegoldó képességet – oroszul "nahodcsivoszty"-nak mondják.
Az orosz népmesei hős, Ivanuska Duracsok együgyűsége miatt győzedelmeskedik. Mindig a kemencepadkán hortyog, mialatt okosabb és törekvőbb társaival megesik a baj.
Az oroszok kifinomult és megrögzött hazudozók. Ezt mindenképpen számításba kell vennünk, akár üzletről, akár szívügyekről legyen szó. Azért leplezik az igazságot, mert úgy érzik, udvariatlan volna megmutatni a rút valót. Ez volt az oka, hogy a szocialista paradicsomban a hiszékeny nyugati hívőket évekig az orruknál fogva vezethették olyan példákkal, mint a "szovjet kórház" (lásd az egyetlen jól felszerelt kórház az egész országban, amit csak a Politbüro használt) vagy a "szovjet iskolák" (ugyanaz a történet), a "szovjet munkáslakások" és így tovább.
A rút, mondhatni, szörnyű valóság elkendőzésének történetét Nagy Katalin cárnő legkedvesebb tábornoka, Potyomkin kezdte, aki valaha a cárnő és kísérete útvonalának mindkét oldalát – a később róla elnevezett – "falvakkal" díszítette. Ezek nem voltak egyebek, mint festett vásznakon díszelgő képek.
Értékek és magatartásformák
Az oroszok élethez való hozzáállását nagymértékben az ország éghajlata és mérete határozza meg.
Azok, akik a végtelen sztyeppeken születtek, mihelyst felnőnek, megpróbálnak valamelyik nagyobb város lepusztult külvárosának egy zsúfolt, kétszobás lakásába költözni. Ennek egyik fő oka az időjárás.
Az orosz telet a katonai történészek köztudomásúlag "Tél tábornoknak" hívják, mivel a Nyugat-Európából Oroszországra irányuló megszállási kísérletek túlnyomó részében a mínusz 30 fok döntötte el a helyzetet.
Az éghajlatot talán a következő módon lehetne summázni: tavasz: nedves, az utak járhatatlanok a sár miatt; nyár: elviselhetetlen hőség, az utak portengerré válnak; ősz: nedves, az utak járhatatlanok a sár miatt; tél: kibírhatatlan hideg, az utak járhatatlanok a hó miatt.
Oroszország hatalmas térségein keresztülutazni egyfajta fatalizmust szül, hisz nem tudni, vajon célba ér-e az utazó egyáltalán. Ezért aztán az oroszok sose indulnak el enni- és innivaló, no meg takaró nélkül – még akkor se, ha csak a moszkvai metrón utaznak.
Fatalizmusuk olykor nagy elméletek és absztrakciók gyártásába torkollik, s könnyen megesik, hogy míg az aggok szomorú sorsán búsongnak úgy általában véve, a családjukban élő öregekre valójában rá se hederítenek.
Az oroszok szenvednek attól, hogy úgy érzik, nem tartják kezükben a saját sorsukat. Minden esetleges, egészen attól kezdve, hogy vajon lesz-e hús vagy hal a boltban, egészen odáig, hogy az áruk vétele vagy eladása éppen nem válik-e aznapra halállal büntetendő cselekedetté. A napi nehézségek és bizonytalanságok az orosz karaktert egyfajta kitartással és fatalizmussal fűszerezték.
Az oroszok kedvelik a "poszigyelki"-t, ami náluk a "fonó" megfelelője. Szeretnek esténként összegyűlni, teát szürcsölve üldögélni a konyhában és az élet nagy dolgairól beszélgetni, mesét hallgatni – egészen késő éjszakáig. Hasonlóképp értékelik a "szobornoszty" fogalmát is, azt az áhítatos közösségi érzést, ami például egy templomban fogja el az embert nagyobb ünnepeken, amikor 500 másik társával együtt nyomorodik a tömegben.
Gazdagság és siker
Az oroszok a gazdagságban sem ismertek soha mértéket. A régi szörnyűséges kommunista párti napokban Brezsnyev és pártbéli cimborái a Szovjet Légierő feléjük áradó, határtalan szeretetét számolatlan légi kilométerekben is élvezték. A pártvezérek gyermekei csak intettek egy Tupoljevnak, ha a Kaukázusban támadt kedvük szórakozni, sőt olyanra is volt példa – mint azt írásos dokumentumok bizonyítják –, hogy Japánba ruccantak át egy teaszertartásra.
A tehetős oroszok gyermekeiknek magánoktatást vagy "dácsát" (kis hétvégi faházat) vásárolnak, feleségüknek és szeretőjüknek drága bundákat, maguknak meg a hét minden napjára más öltönyt, mobiltelefont és így tovább... Az "újoroszok" (értsd: a rendszerváltáskor az uborkafára felkapaszkodott üzletemberek és bankárok, úgy 25 és 35 év között) a legdrágább márkás kölnik felhőjében úszva, méregdrága bordó kasmír- vagy bőrzakóban pompáznak, roskadásig felékszerezve arannyal (óra, láncok és karperec formájában).
Az orosz ékszereknél hagyományos a túlzó méret: hatalmas, gyakran durván csiszolt, galambtojás nagyságú drágakövekkel, gyémántokkal, smaragdokkal és rubinnal gazdagon díszített miseruhákat és ikonokat látni minden orosz múzeumban.
Ezzel a parádés gazdagsággal nem felvágni akarnak: a sznobéria nem része az orosz karakternek. Az irigység, a mindenkit ugyanarra a szintre való lehúzás inkább elfogadott, mint hogy engedjenek másokat a fejük felett repülni.
Az oroszok mélységesen hisznek az anyatermészet bőkezűségében általában és Oroszország Anyácskáéban konkrétan. "Az élet édes, ám véges. Lehetséges, hogy holnap elborít minket a hó, hát élvezzünk ki minden pillanatot."
Vallás
A vallás a legtöbb orosznak igen fontos. Minden magára valamit is adó orosz nagymama gondoskodik arról, hogy unokáit annak rendje és módja szerint megkereszteljék.
Az orosz ortodox (pravoszláv, görögkeleti) egyházat sohasem érdekelték igazán a társadalmi reformok avagy a "jótettek", ám a szegények gyámolítása mindig is dicséretesnek számított, egészen addig, míg a karitatív cselekedetek minden fajtáját illegálisnak nem minősítették a szovjet érában. A legtöbb orosznak nem esik nehezére a jótékonykodás. Sokszor látni alamizsnagyűjtők egész hadát a templomok vagy kolostorok előtt – nagy részük nem is magának gyűjt –, akik háborítatlanul tevékenykedhetnek.
Az orosz ortodox templom – a maga sejtelmesen sötét, tömjénfüstös, táncoló gyertyafénnyel megvilágított ikonokkal borított belsőivel, amelyek tompán visszhangozzák a kísérőzene nélküli kórus egyházi énekeit – maga a földi mennyország képe. Nem az a hely, ahol üldögélve az ember prédikációkat hallgathat a lakásfűtésre kivetett általános forgalmi adó káros hatásairól.
Az oroszok az ikont önmagában is szent tárgynak tartják. Oroszország leginkább tiszteletben tartott ikonjainak egy részéről a mai napig úgy hiszik: csodákra képesek. 1993 októberében minden oroszok pátriárkája, II. Alekszij a legszentebb ikonok egyikével vonult fel a Vörös téren, hogy ezzel is megpecsételje Jelcin elnöknek a puccsista parlament felett aratott győzelmét.
Viselkedés
Az idősek
Valaha Hruscsov tréfásan úgy nyilatkozott, hogy az orosz nagymama, vagyis a "bábuska" az állam pelenkájának összetartó kapcsa, és valóban, a legtöbb családban él ilyen töpörödött anyóka.
A bábunkák fejkendőt hordanak, pletykálnak, és templomba járnak. Valamilyen furcsa oknál fogva egy egész számmal kisebbek a többi orosznál, de magasságuk híját pótolja szélességük. Nyakasak és éles nyelvűek. Igen valószínű, hogy amikor az elnök éjjel hazatér, egy aranyszívű, ám felvágott nyelvű nénike őt is jól leteremti, ha a cipője átázott.
Az öregek egy másik csoportját azok alkotják, akik annak idején a Politbüro és az országot uraló Kommunista Párt főtitkári posztjára is alkalmasak voltak. Ezen különleges alcsoport tagjai nemcsak egymásról tudtak mindent, de arról is, hogy hol van a kutya (és sok mindenki más is) elásva. Manapság vagy börtönben, vagy csinos kis Moszkva környéki lakásokban, esetleg dácsákban morzsolják öreg napjaikat.
Időnként, május 1-jén vagy november 7-én idős emberek csoportja tűnik fel az utcákon: reszketeg kezükben vörös zászlót lengetve és régmúlt ifjúságuk dalait énekelve idézik fel nosztalgikus felvonulással egy marxizmusnak hívott ősrégi, 19. századi német kultusz vagy szekta emlékét.
Az idős vezérek hagyományát – melyet az 1970-es és 80-as években vittek a végsőkig – az oroszok nagy része tiszteletben tartotta. Azokban az időkben, amikor a Szovjetuniónak számos rozoga, kivénhedt vezetője volt (lásd Brezsnyev, Andropov, Csernyenko), a közismert viccfigura, a csukcs felhívta a Politbüro – az uralmon lévő Kommunista Párt rettegett belső szentélyének – irodáját, hogy jelentkezzen az államelnök és a párt főtitkárának posztjára. "Maga beteg, vagy teljesen elment az esze?!" – kérdi a megrökönyödött tisztviselő a telefonban. "Igen, igen – válaszolja lelkesen a csukcs. – Beteg vagyok, öreg vagyok, elment az eszem, sőt már járni is alig tudok."
Az idősek továbbra is eljárnak dolgozni, mert tiszteletreméltó nyugdíjas kor, mint olyan, nem létezik, a tisztes nyugdíjról már nem is szólva. Sokuk számára a munka biztosítja a napi egyszeri ételt, a társaságot és a meleg helyiséget, ahol napi nyolc órát elüldögélhetnek. Az oroszok várható életkora ugyanakkor igencsak csökkent az ipari és radioaktív szennyezés és egyéb veszélyek következtében, így az idősek hamarosan veszélyeztetett fajjá válhatnak.
A gyermekek
Általában véve egy orosz életében a gyermekkor csodálatos, ha nem a legcsodálatosabb időszak. Vlagyimir Nabokov (a Lolita szerzője) önéletrajzi ihletésű emlékiratában, a Beszélj, emlékezet!-ben festi le, milyen idilli az első világháború előtti vidéki Oroszországban családi birtokon felnőni.
Az orosz szélsőségesség a gyermeknevelésben is megmutatkozik: vagy elkényeztetik, szinte elrontják a gyermekeket, vagy teljesen magukra hagyják őket a menthetetlenül alkoholista szülők. A drogok és az utcai erőszak új dolog Oroszországban, és mindkét csoportbeli gyermekekre nagy veszélyt jelent.
A nemzeti televíziók programjait az esti mese köré csoportosítják. Az oroszok felháborítónak tartják azt a rideg angol középosztálybeli gyakorlatot, hogy a gyermekeket bentlakásos iskolákba küldik. Ma már itt is elterjedtek a magániskolák, de azelőtt is sok orosz gyermeket járattak magánórákra, ókori görögre, latinra vagy franciára, mivel az állami iskolarendszerben ezek a tantárgyak nem vagy csak minimális óraszámban létezhettek.
A tanári fizetések igen nyomorúságosak, jóformán a túléléshez sem elegendők, ezért a tanárok két vagy három magántanítványt is kényszerülnek vállalni esténként, hogy valahogy megélhessenek. Manapság leggyakoribb az érettségire, az egyetemi nyelvvizsgákra való felkészítés, illetve a fizika-, matematika- és kémiakorrepetálás.
Sok mai orosz házaspárnak csupán egy gyermeke van, vagy fogalmazzunk másképp: számos orosz maga is egyke. Ennek egyik oka a nyomorúságos lakáshelyzet, a másik: az orosz nők legtöbbje arra kényszerül, hogy dolgozzon, és háztartást is vezessen.
Állatok
Az oroszok imádják az állatokat, különösen a lovakat és a kutyákat. Egyik legnagyobb kortárs karmesterük külön utakat tesz Londonba csak azért, hogy francia buldogjának megfelelő gyógyszert szerezzen be.
Általában véve a kutyákat munkakutyának és nem házi kedvencnek tartják, ezért nem biztos, hogy jó ötlet egy orosz kutyát megsimogatni még akkor sem, ha az valaki ölében hever, hacsak nem derül ki egyértelműen, hogy öleb az istenadta.
Minden oroszban egy vadász lelke rejtőzik. Ha csak a legkisebb lehetőség is kínálkozik rá, már indul is a vad természetbe hű vadászkutyájával, jó öreg puskájával vagy a pecabotjával. A vidék most is gazdag vadban, még Moszkva külvárosában is jávorszarvasok kóborolnak.
Az oroszok főleg medvére és vaddisznóra vadásznak, és a legsajnálatosabb módon még nem tettek le arról, hogy világhírű cirkuszaikban mindenféle állatot idomítsanak. A jaroszlavi erődben ("kremlin") csak azért tartanak ketrecben egy Mása nevű nőstény medvét, mert a medve a város címerállata.
Különcök
A különcség fogalmát nehéz egy orosznak elmagyarázni. Más kultúrákból vett példák – mint például a glyndenbourne-i opera kőgazdag alapítója, aki az estélyi ruhához mindig és kizárólag tornacipőt húzott, mert így találta kényelmesnek – az oroszokból csak érthetetlen és csodálkozó pillantásokat váltanak ki.
Másfelől az oroszok bizonyos értelemben mindannyian különcöknek mondhatók, mivel az életük irányítására hozott számos szabályra és törvényre fittyet hánynak. Ugyanakkor 1917 után sokukat, akik nem voltak hajlandók a konformizálódásra, egyszerűen megöltek, így viszonylag egyszerűen megszabadultak a különcöktől.
Kisebbségek
Az oroszok politikailag nem korrektek, ha etnikai kisebbségekről vagy bevándorlókról van szó. Voltaképpen be kell vallani, történelmük kezdete óta egyfolytában fanatikus xenofóbiában szenvednek. Ezen állítás egyik bizonyítékaként említsük meg Fred Burnaby 19. századi utazó Utazás Khívába című munkáját, amelyben a következőket írta: "Az oroszok legalább annyira gyanakvók, mint a keleti népek."
Az orosz "pogrom" szó, amely a zsidók erőszakossággal, sokszor gyilkolással járó lerohanását jelenti, voltaképpen a "pusztít", "üldöz" szótőből ered.
Az 1993. októberi parlamenti ostrom után az orosz rendőrség első dolga az volt, hogy minden "kaukázusit" (értsd: "könnyen azonosítható, nem az idén lebarnult örményt, grúzt és azerbajdzsánt") fülön csípjenek és igazoltassanak az utcákon. Ha nem volt tartózkodási engedélyük, már tuszkolták is őket a repülőre, és visszazsuppolták őket Örményországba, Grúziába vagy Azerbajdzsánba.
Az oroszok nagyokat hahotáznak efféle vicceken: Amikor a hatóságok elhatározták, hogy a csukcsoknak útlevelet bocsátanak ki, eldöntötték, nem foglalkoznak azzal, hogy mindenkiről külön fényképet készítsenek, mivel az oroszoknak mindegyik csukcs úgyis egyforma. Egy nap egy csukcs mégis panaszra megy. ,Mi a gond? – kérdezik tőle. – Úgy gondolod, nem hasonlít rád a fénykép?" "Hát a fénykép éppenséggel hasonlít rám, de az nem az én ingem."
Jó modor és etikett
Az oroszok hagyományosan e téren is szeretik a végleteket. Rögtön bocsánatot kérnek, ha a szavadba találnak vágni, vagy kezet csókolnak, ha nő vagy, s ha eltévedtél a városban, egészen a megadott címig elkísérnek, akármilyen messze essék is az. A gyerekeket rögvest megpirongatják, ha nem viselkednek elég illedelmesen, és állandóan a jó modorból leckéztetik őket.
Egy találka megbeszélése egy orosszal mérnöki pontossággal történik. Sohasem csak úgy lazán jelölnek meg egy időpontot, hogy a "következő hétfőn" vagy egyszerűen "szerdán", csakis úgy, hogy e hónap "tizenharmadikán" vagy "negyedikén".
Az emberek valaha éppolyan készségesen álltak órákig sorban, mint a britek – akár narancsért a zöldségesnél vagy kabátért a ruhatárban koncert után. Manapság már nincs ez így, és nagy a tülekedés a buszokon, a villamosokon és a metrón.
Az asztalnál az oroszok felszólítás nélkül szednek maguknak, a nyugat-európaiak és az amerikaiak nagy megkönnyebbülésére, akik állandó rettegésben élnek, nehogy véletlenségből figyelmetlenséggel vádolják őket az asztalnál. Az oroszok fontosnak tartják, hogy rendszeresen – mégpedig sűrűn – asztali pohárköszöntőt mondjanak. Soha senki nem merészel addig inni az asztalnál, amíg egy pohárköszöntővel ki nem nyilvánítja a társaság többi tagja iránti tiszteletét s az együttlét feletti örömét. Azt már viszont csöppet sem tartják fontosnak, hogy ténylegesen oda is figyeljenek, ha valaki történetesen egy hivatalos alkalommal beszédet mond. Egy nyugat-európai cég egy fontos-kulturális díj átadására ünnepi vacsorát szervezett. A meghívott orosz értelmiség tagjai egyáltalán nem vették figyelembe, hova szól a helyük, és szó szerint kitört a káosz, amikor az orosz irodalmár lángelmék és egyéb hírességek összevissza huzigálták a székeket, s egy pillanat alatt felborították a hetekig gondosan szervezett ültetési rendet.
A vacsora vége felé – melyet mindvégig széknyikorgás és hangzavar kísért, mivel a régi cimborák egyfolytában pusmogtak és pletykáltak – a jelentős nyugat-európai cég boldogtalan elnöke megpróbálta volna elkezdeni a dolog hivatalos részét, azaz kihirdetni a díj nyertesét. Addigra már a díszvendégek nagy része otthagyta az asztalfőt, és a szerencsétlen szónok beszéde általános érdektelenségbe és hangzavarba fulladt. A skandináv szponzor ekkor megpróbálta felhívni magára a résztvevők figyelmét, ezúttal tört oroszsággal. Hiába. Végül a díjnyertes nevét közvetlenül a mikrofon mellett ülő vacsoravendégeknek hirdették ki, miközben a terem többi részében tovább folyt a dáridó, és senki a füle botját sem mozgatta a hírre.
Koncerttermekben és a színházban manapság az a módi, hogy az emberek elegáns ruhát öltenek. Ha odakünn hull a hó, akkor szatyrokból kerülnek elő a tűsarkú körömcipők, s a hölgyek jegesmedvéből tündérré változnak. Az orosz hölgyek igencsak követik a divatot, s minden lehetőséget megragadnak, hogy divatérzékenységüket az összes létező módon bizonyítsák. A munkásruha ideje bizony leáldozott.
Egy vonatkupéban szokás, hogy az ember a magával vitt elemózsiát vagy itókát körbekínálja – egyáltalán, illik barátságosnak, vendégszeretőnek, sőt bőkezűnek lenni.
Egy idelátogató lelkésznek – legnagyobb döbbenetére – ajándékként egy olyan felbecsülhetetlen értékű ikont akartak adományozni a vendéglátó templom védőszentjeivel, amely egyike volt azon kevés valódi egyházi ereklyének, mely a templom 75 évvel azelőtti bezárása óta megmaradt. Szerencsére az orosz tisztviselő figyelmét egy közelben álló hívő felhívta arra, hogy az aranyborítású ikont a vámosok úgysem engednék át a határon.
Köszönések
Közismert, hogy az oroszok – nők, férfiak egyaránt – egymást nagy medveöleléssel üdvözlik. Annak idején megfigyelők. nagy jelentőséget tulajdonítottak ama ténynek, hogy az 1991-es puccs alatti kényszerű krími tartózkodása után a Moszkvába visszatérő Gorbacsov üdvözlésekor elmaradt a máskor szokásos medveölelés. Bár mentségére fel szokták hozni, hogy éppen ő volt az, aki korábban eltörölte ezt a szentimentálisan nyálas csókolózást és ölelgetést, ami mindaddig erősen dívott, amikor két elaggott kelet-európai vezető találkozott egymással.
Ha két orosz találkozik, a szokásos európai repertoárt használják, azaz: "Jó reggelt!", "Jó napot!", "Jó estét!" vagy "Üdvözlöm". Rögvest ezután az alábbiakkal folytatják: "Kak pozsivajetye?" (Hogy s mint van?) vagy "Kak gyela?" (Hogy állnak a dolgok?). Amire a megfelelő válasz egy vállvonogatással egybekötött velős szó: "Normalno" (Jól/Rendben/Megyeget).
Az oroszban ez a "normalno" szócska módfelett kifejező. Ugyanis azt summázza, amire a legtöbb orosz vágyik: normális életet élni. Hogy ne kelljen végső erejük megfeszítésével vért izzadni, hogy legyőzzék az amerikaiakat saját, hazai pályájukon. Hogy ne kelljen világelsőnek lenniük valamilyen idióta versenyben annak bizonygatásául, hogy a "mi" rendszerünk jobb, mint a "tiétek". Az oroszok köszönik szépen, beérnék az egyszerű, normális élettel.
Bár nem minden orosz menne el odáig, mint az a fiatal katona, akit egy külföldi újságíró megkérdezett: hogyan halad a Parlament ostroma? Miközben egy géppisztolysorozat alatt épp mindketten a földre vetették magukat, a katona egy vállvonogatással csak annyit mondott: "Normalno" (Megyeget).
Az oroszok az idegenekkel barátságosan kezet ráznak, de arra nagyon vigyáznak, hogy ez ne a küszöbön történjen, mert az balszerencsét hoz. Ha meglátogatják egymást, a vendég vagy egészen bemegy a házba, vagy megvárja, míg a házigazda jön ki, és csak ezután üdvözlik egymást. A közeli ismerősök háromszor csókolják arcon egymást, mert, mint mondják, a három az orosz igazság is. "Isten szereti a Szentháromságot" – emlegetik a mondást, ha valami háromszor történik.
Utazás előtt az oroszok pár pillanatra csendesen leülnek együtt. Ezt azért teszik, hogy a lelküknek – bárhol kószáljon is a házban – legyen ideje visszatérni a testükbe.
Nevek és megszólítások
Mint más európaiak, az oroszok is megkülönböztetik a tegező megszólítást (ti), illetve a magázót (vi). Néha úgy magyarázzák: ez egyszerű választás a kevésbé hivatalos és közvetlenebb "ti", illetve a hivatalosabb és távolságtartóbb "vi" között. Valójában a dolgok ennél bonyolultabbak. Olykor egymással boldogságban élő házaspárok magázzák egymást, míg az idősebbek vagy felettesek a hivatalban vagy a katonaságnál általában tegezik a fiatalabbakat.
Mielőtt tegező viszonyba kerülne valaki egy társadalmilag azonos helyzetű személlyel, szokás könnyedén javasolni: "Ezentúl váltsunk át »ti«-be." Abban viszont biztosak lehetünk, hogy egy orosz türelmesen vár évekig vagy akár élete végéig, mintsem maga javasolja ugyanezt egy külföldinek. Ágyban persze más a helyzet, ott automatikusan áttérnek a "ti"-re.
Ha már ráéreztünk a tegezés és magázás ízére, akkor itt az ideje, hogy áttérjünk a nevek megfelelő használatára. Az oroszoknak három nevük van: a keresztnevük (imja), pl. Ivan, az atyai név, az "otcsesztvo" (pontosabban az atya keresztnevéből származó név), pl. Ivanovics, no meg a családnév (familija), pl. Ivanov.
Ha valakit bemutatnak, akkor a keresztnevén és az otcsesztvóján említik. Például:
"Ivan Ivanovics, bemutathatom önnek Sztyepan Kirillovicsot?" Ugyanakkor a házigazda a továbbiakban mások előtt az illetőt "Goszpodin Ivanov"-ként (Ivanov úr) fogja emlegetni.
Hogy még bonyolítsuk a helyzetet, sok oroszt hívnak a keresztnevének valamely bizalmas, becézett változatán. Ezek nem mindegyikéről ismerhető fel, mely névből is származik eredetileg. Így Ivant édesanyja hívhatja Ványkának vagy Ványának, Nyikolaj pedig egyformán lehet Kolja vagy Kolenyka, Alexanderből egyaránt válhat Alik, Szása, Sura vagy Szanya, a Dimitrijből pedig Mityka vagy Mitya. Ami a lányokat illeti: Marijából gyakran Mása, Mánya vagy Mulja, Jevgenyijából pedig Zsenya lesz (egy Jevgenyijnek hívott fiú beceneve is ugyanez lesz, ami még egy kissé megkavarja a dolgot). Ha egy irodában, mondjuk, több Alexander is dolgozik, akkor az idősebb lesz a "nagy Szása", a fiatalabb pedig a "kis Szása". Mindent kitalálnak inkább, mintsem azt a kézenfekvő megoldást válasszák, hogy teljesen eltérő családnevüket használják megkülönböztetésül.
Ezt a szörnyű bizonytalanságot persze mindenki jól ismeri, aki valaha is olvasott orosz regényeket: a szerencsétlen olvasónak állandóan vissza kell lapoznia, hogy kiderítse, az a szereplő, akit hol "a mi drága Tolenykánk"-nak, máshol meg "Tolja bácsi"-nak emlegetnek, voltaképp egyazon személy-e, továbbá azonos-e azzal a figurával, akit a regény elején Anatolij Anatoljevics Paskovként mutatott be az író. Teljesen logikátlan, ám elbűvölő, ha az ember már rákapott az ízére.
A szovjet időszak (1917-1991) alatt született oroszok nagy részének a neve sokszor a nagy hősök nevének kezdőbetűiből összeállított mozaikszó volt. Ilyen például a Mels (Marx, Engels, Lenin, Sztálin kezdőbetűiből), rajta tán csak a Melor tesz túl (Melor = Marx, Engels, Lenin és az Októberi Forradalom). A hölgyek sem panaszkodhattak: itt van például a pikáns, franciás hangzású, lánynévként használatos Ninel, ami voltaképp Lenin neve visszafelé olvasva, vagy mit szólnak a bájos Dazdraperma névhez, ami a "Háromszoros hurrá május elseje tiszteletére" szavainak összevonásából keletkezik. Említhetjük még a Zinovjev, Kamenyev és Trockij nevéből alkotott férfiasan tökéletes Zikata nevet (a trojkából az utóbbi politikus már a 30-as években kegyvesztett lett, végül mindhárman dicstelen véget értek).
Mániák
Beszélgetni, inni, titkokat fürkészni: ez a három legfőbb orosz mánia.
Az oroszok ugyanis végeérhetetlenül sokat beszélnek. Teljesen érthetetlen módon viszont képtelenek arra, hogy a beszédet és a járást egyszerre űzzék. Egy szép vidéki sétára indulni egy orosszal voltaképpen a lehetetlenséggel egyenlő, mert mihelyst az élet értelmének egy újabb boncolgatásába bonyolódna bele, vagy az Arzenál-Spur meccset vonná új megvilágításba, egyszerűen megáll.
Ez vezette a tudományos kutatókat ahhoz a briliáns felismeréshez, hogy az orosz agynak az a bizonyos darabja, amely a láb mozgatásáért felelős, az emberi fajták esetében egyedülálló módon – a nyelvhez van kötve.
Ami a titkok fürkészését illeti, egy kevésbé udvarias kifejezéssel akár "kémkedésnek" is hívhatnánk. Az orosz történelemben mindvégig tetten érhető az a tendencia, hogy a külföldieket és technológiáikat automatikusan meg kell figyelni. A szovjet érában épített szállodák nagy részében van egy úgynevezett "szolgáltatóemelet", ahol a lehallgatókészülékeket elhelyezték és működtették.
Teljesen elfogadott tény hogy az oroszok manapság a demokráciának történelmükben mind ez idáig ismeretlen tavaszát élvezhetik, s a külföldieket tőkéjükkel együtt több mint szívesen látják. Ám bizonyos körökben továbbra is ott fészkel a rút gyanú: nem valószínű, hogy a nagy orosz információgyűjtő gépezet csak úgy egyszerűen leállt volna magától. Ellenkezőleg, valószínűleg csak az iránya változott meg, jelesül a nyugat-európai technológiák felé fordult.
Sok nyugati cég büszkélkedik manapság azzal, hogy ex-KGB-ezredesek állnak náluk alkalmazásban, akik segítséget nyújtanak nekik az orosz bürokrácia útvesztőiben való tájékozódásban. Sőt, mi több, hasznos háttérinformációkat szolgáltatnak a lehetséges üzleti partnerekről.
A kommunista időszak tisztogatásainak és tömeges letartóztatásainak következtében sok, amúgy feddhetetlen jellemű ember ismerhette meg az orosz börtönöket belülről, s mivel annyi embert hallgatott le a KGB annak idején, a néma gesztusoknak és kódolt üzeneteknek egész repertoárja épült be az orosz mindennapokba. Ez voltaképpen a csöveken lekopogtatott börtönmorze társadalmi megfelelőjeként is felfogható.
Példának okáért, ha azt akarjuk némabeszéddel jelezni, hogy az általunk említett személy a KGB egyik tagja, kezünk két ujjával képzeletbeli váll-lapunkra mutatunk. Az alkoholista jelzésére egyik mutatóujjunk furcsa, hirtelen mozdulatával nyakunk egyik oldalára bökünk.
Ha beszédpartnerünk figyelmét arra szeretnénk felhívni, hogy valószínűleg társalgásunkat (le)hallgatja valaki, akkor ujjunkkal egy fejünk feletti (esetleg csak képzeletbeli) csillárra mutatunk. Míg Brezsnyev élt, a gesztusnyelvben személyét a "beszélő" két mutatóujját behajlítva, két vastag szemöldököt formázva jelölte.
Evés-ivás
"Az ivás az oroszok öröme, enélkül élni sem tudnánk" – szögezte le Vlagyimir, Kijev nagyhercege már igen régen: 988-ban.
Az oroszok isznak reggel, délben és este. Számos megfigyelő véleménye, hogy Gorbacsov egyetlen, ám végzetes hibája, amely az oroszok körében való népszerűtlenségét okozta, és végül bukásához is vezetett, az alkohol nagybani fogyasztása elleni sikertelen kampánya volt. Azt beszélik, apja alkoholista volt, ami – ha csak a statisztikákat vesszük – meglehetősen valószínű kijelentés.
Az üzleti életben az alkukötést hatalmas dáridókkal és tivornyákkal pecsételik meg, és az oroszok csak azzal érzik jól magukat, akivel már legalább egyszer jól felöntöttek a garatra.
A modern orosz értelmiségiek és bürokraták nem isszák le magukat minden egyes alkalommal a sárga földig, de az országban komoly probléma az alkoholizmus.
Gyakran láthatunk férfit vagy (némileg ritkábban) nőt a metró padlóján rongycsomóként fetrengeni a nap bármely órájában, vagy a forgalmas főutakon dülöngélni a legnagyobb forgalom közepette. Az utcai bögrecsárdákban lehet a legkönnyebben és a legolcsóbban berúgni.
Az orosz vodkát mindenféle ízesítéssel gyártják, létezik borsos vagy citromos változatban, vagy csak úgy simán. Apró kupicákból kell inni – jéghidegen. Házibulikban hagyományos megoldás, hogy a vodkásüveget nagy jégtömbbe fagyasztják.
Állítólag akkor az igazi, ha az ital már-már zsibbasztóan hideg.
A vodkához nélkülözhetetlen a hagyományos "szoljonije ogurci", ami nem más, mint ecetes uborka. Az orosz módi a kaviárevésben hihetetlenül egyszerű: nem kell bajlódnunk mindenféle keménytojás-főzéssel meg hagymavágással, egyszerűen csak megkenünk finom hideg vajjal egy szelet fehér kenyeret, rátesszük a kaviárt, azonmód megesszük, s aztán jól leöblítjük egy pofa vodkával. Az oroszok a teát tej nélkül isszák, és egy kis tálka "varenye" dukál hozzá. Ez amolyan lekvárféle, csak sűrűbb, és több benne a darabos gyümölcs. A tea mellé kell majszolgatni kiskanállal. Az oroszok imádják a teát, és azt állítják, hogy akkor a legjobb, ha egészen addig nem látott vizet, amíg le nem forrázzák (értsd: nem szállították keresztül tengeren, azaz ázsiai teafajtáról van szó, ami lehet kaukázusi, krími, indiai vagy kínai).
Étteremben étkezni Oroszországban embert próbáló feladat. Először is be kell jutnunk. Ez nem is olyan könnyű feladat, mint amilyennek gondolnánk. Egyszer egy amerikai olajfúrónak és a barátainak sikerült ebédidőben bejutniuk Moszkva egyik nemrégiben megnyílt pizzaéttermébe, ahol udvariasan egy asztalt kértek. "Zárva vagyunk" – állította a pincér, noha minden jel nyilvánvalóan arra mutatott hogy nincsenek. "És különben is a konyhafőnök fáradt."
Az oroszok oly nagy lelkesedéssel kaptak rá a nyugati típusú gyorséttermi hálózatokra, hogy legalább negyven percet kell sorba állniuk egy nyamvadt hamburgerért. Szentpéterváron egy étteremlánc roppant találékonysággal "péterburger"-nek nevezett töltött zsömlefélét kezdett árulni. A "gyors" szó orosz megfelelője a "bisztro", amit valaha Franciaországba exportáltak a Napóleon bukása után Párizst megszálló éhes orosz katonák. Most visszakerült az orosz nyelvbe, de már franciás helyesírással.
Nem mondható, hogy az orosz természetétől fogva szolganépség volna. Nem olyanok, mint mondjuk az olaszok, akik kifejezetten örömet találnak abban, ha mást kiszolgálhatnak. Az orosz irodalom telis-tele van olyan szolgákkal, akik vég nélkül zsörtölődnek, ha valamit csinálniuk kell; lopnak a gazdáiktól, és egész álló nap csak a heverőn hortyognak.
Létezik egy elmélet, mely szerint az orosz pincérek valamilyen grandiózus, szupertitkos ügy részesei, s egy szép napon a nyugati tudósok rá fognak jönni, mi is az. Addig egy dolog bizonyos – túl elfoglaltak ahhoz, hogy akár csak a legcsekélyebb figyelmet is másra fordítsanak, és csak a legminimálisabb igényeket kielégítő konyhai maradványokat lökik oda az éttermi vendégeknek.
Bizonyos orosz éttermek pedig csupán arra szolgálnak, hogy a maffiózók (alvilági bűnözők) ott üldögélhessenek a melegben, és szárazon tarthassák a puskaporukat. A mezei vendégeket e helyeken sem látják kitörő lelkesedéssel.
Minden ellenkező híresztelés dacára az orosz konyha csodálatos. A reggeli bőséges: túrós palacsintaféle (blincsiki vagy szirniki néven ismeretes, az előbbinek a töltelékébe, az utóbbinak a tésztájába keverik a tehéntúrót), lekvár, szeletelt sajt, felvágott, sonka, rántotta, omlett vagy "kása" (általában hajdinakása vagy tejbegríz, vajjal bőségesen nyakon öntve), édes bucik, kenyér, kávé, tea és gyümölcslé. Nagy választékban vannak tejtermékek: kefir (ivósűrűségű), aztán szmetana (tejföl), s mindenek között a legfölségesebb: rjazsenyka ("sült" tejből készült kefir).
A legtöbb háztartás tavasztól őszig sok házi savanyúságot, kompótot és lekvárt tesz el télire. A hozzá való gyümölcsöket és zöldségeket vagy vadon szedik, vagy vidéken termesztik: gombát, paradicsomot, almát, áfonyát, szedret, málnát, vadalmát, somot és rebarbarát.
Az ebéd úgy kb. 2 óra körülre tehető már ha egyáltalán van. Noha a gyorséttermek és büfék elterjedőben vannak, még nem annyira, hogy mindenki találjon helyet magának minden utcasarkon – mint, mondjuk, Párizsban vagy New Yorkban –, ezért aztán az a legbiztosabb, ha az ember még reggel feltarisznyázza magát elemózsiával.
A vacsora általában fél hét tájt szokott kezdődni. Akár ebédről, akár vacsoráról legyen szó, a külföldieknek nagyon oda kell figyelniük, nehogy már az előételeknél (zakuszki) degeszre tömjék magukat a csodálatosan szervírozott finomságokkal, mint füstölt hal, kaviár, hús, saláta, gomba, uborka stb. Mondanunk sem kell, mindez vodkával leöblítve. Még csak ezután következik a leves, általában zöldséges húsleves, tetején esetleg kicsinyke hús és galuska lebeg. Ezután jön a főfogás: hús vagy hal, burgonyával avagy rizzsel.
A desszertre már korántsem fordítanak annyi gondot: vagy jégkrém, vagy kompót.
Étkezés után inkább kávét, mint teát isznak.
Az oroszok édesszájúak, mennyei csokoládékat és süteményeket szolgálnak fel a délelőtti vagy délutáni tea mellé. Csupán egy kis skót cégtől havonta 4 millió tábla csokoládét importálnak!
Szabadidő és szórakozás
A legtöbb orosz számára a szabadidő lehető legideálisabb eltöltését az jelenti, ha annyi embert és ételt-italt gyűjtenek össze, amennyit csak tudnak, hogy aztán ennek örömeit együttesen élvezzék.
Egyre népszerűbb és divatosabb szert tenni egy zsebkendőnyi zöldre, ahol zöldséget lehet termeszteni, mivel a piaci árak mindinkább az egekbe kúsznak. Ezeken a kicsinyke területeken egyre több ím. "minidácsát" találni. E hangzatos elnevezés voltaképpen csöppnyi tákolt fabódét fed, amibe épphogy beleférnek a szerszámok meg az esetleg egy-egy éjszakára ott maradó. Ennél egy fokkal elegánsabb megoldás az igazi dácsa. Péntek délutánonként a családok felpakolják régi, rozoga autójukat, benne apu, anyu, a kis Petyka, Varja néni meg a férje, Kirill, no meg a kutya és persze elegendő kaja-pia az elkövetkezendő két napra. Így indul kisebbfajta népvándorlás az orosz városközpontokból vidékre minden hétvégén.
Az oroszok nem bíbelődnek holmi virágoskertekkel, beérik, ha nyírfák és fenyők veszik őket körül. Ősszel sokan kerekednek fel kis kosárkákkal és nagy botokkal felszerelkezve az erdőkbe gombászni. Télen a mazochistábbja léket vág a jeges vízbe, s abban fürdőt vesz. Sőt – horribile dictu! – ebben még örömét is leli: az ilyen mindentől elrugaszkodott fickókat a köznyelv "rozmárok"-nak nevezi.
Szex
70 éven át az oroszok a nagy nyilvánossággal azt próbálták elhitetni, hogy a szex, mint olyan, náluk nem is létezik. Hruscsov ama elmés megjegyzése ellenére, miszerint "Oroszországban nincsenek prostituáltak, csak tehetséges amatőrök", a legősibb mesterség mindig is virágzott. Az orosz örömlányoknak meghökkentő, ám gáláns szokásuk, hogy a tarifát a kuncsaft férfias vonzerejének mértéke alapján szabják meg, azaz a nekik tetsző férfiaktól kevesebbet kérnek. Egy elegáns szállodában egy jóképű, fiatal amerikai üzletembernek egy japán kolléga felháborodottan panaszolta, hogy az intézmény széplányai tőle egy numeráért 300 dollárt kértek, holott ő biztos forrásból tudja, hogy ugyanezen széplányok az amerikaiaktól mindössze 100 dollárt kértek hasonló szolgáltatás fejében.
Ugyanez az üzletember megdöbbenéssel tapasztalta az orosz kollégák feleségeinek és barátnőinek szexuális szabadosságát, amivel lépten-nyomon felajánlkoztak neki, s megnyugtatásképp azt hajtogatták: "A férjem/barátom egyáltalán nem bánja."
Ha az újoroszok és a régi maffiózók laza erkölcsű köreit nem tekintjük, elmondhatjuk, manapság e tekintetben puritánabb szemlélet van kialakulóban. A pároknak a papok azt tanácsolják, hogy szeretkezés előtt a hálószoba falát díszítő házi ikonokat kendőkkel takarják le.
Oroszországban a fiataloknak nincs könnyű dolguk, már ami a szerelmeskedést illeti, hisz oly kevés azon helyek száma, ahol erre alkalmuk nyílik. Legkedveltebbek a sötét lépcsőházak (különösen a radiátorokkal felszereltek), továbbá az irodai íróasztalok, természetesen munkaidő után.
Amióta a "glasznoszty"-ot kihirdették, az újságok és a képeslapok egyre erőteljesebben foglalkoznak a szex minden kérdésével, s a mai cikkek következtében az orosz férfiaknak kénytelen-kelletlen szembesülniük kellett azzal, hogy Szergej nem is olyan fasza gyerek (finomabban: kemény legény) az ágyban, mint hitték.
A téma már a hivatalos könyvterjesztők újságjának (Knyizsnoje Obozrenyije) hasábjain is megjelent, akik egy 60 pontos szexkérdőívet közöltek.
Humorérzék
Az oroszoknak igen fejlett a humorérzékük. Különös élvezettel élcelődnek azon a különbségen, amit a valós és az elméletek szerinti élet produkál.
Az orosz irodalom legnagyobb klasszikusai között foglalnak helyet a komédiák, mint például Gogol A revizor című darabja, amelyben egy fiatal szélhámos egy vidéki kisvárosban magát rettegett fővárosi revizornak adja ki, s ebből számos leleplező, ám komikus bonyodalom származik. A darabot Gogol másik mesterművével, a Holt lelkek című regénnyel együtt a nyugati üzletemberek szinte kötelező olvasmányként forgathatják, ha meg akarják ismerni azt a közeget, amelyben üzletelni kívánnak. A darabban mindvégig a megvesztegethetőség és a korrupció uralkodik, s számos feledhetetlen és a végletekig sűrített orosz karakter vonul fel. Egy másik tipikusan orosz műfaj az ún. "könnyes nevetés" (szmen szvoz szljozi), melynek kétségkívül legnagyobb mestere Csehov, aki megmutatja, hogy a komédia és a tragédia mennyire egymás mellett létezik a mindennapi életben. Darabjait "bohózatok"-nak és "vígjátékok"-nak hívta. Egyik híres műve, A dohányzás ártalmasságáról címet viselő monológ, melyben egy iskolaigazgató dohányellenes szónoklatnak indult felszólalása egyre inkább átcsap magánéletének feltárásába, melynek során felfedi a közönségnek egy úrhatnám satrafával való boldogtalan házasságának részleteit.
Az 1985 – azaz a glasznoszty – előtti időkben a politikai kommentároknak szinte egyetlen megnyilvánulási formája a gondosan álcázott, többszörösen áttételes humor volt. A cirkuszi bohócok híresek voltak arról, hogy a tökéletességig fejlesztették ezt a műfajt.
Népszerűek voltak bizonyos típusviccek, melyeknek számtalan variációja forgott közszájon, ilyenek voltak például a "Megkérdezik a jereváni rádiót" kezdetűek. Ebből egy kis ízelítő:
Megkérdezik a jereváni rádiót: Mennyibe fog kerülni 2020-ban egy liter vodka?
A jereváni rádió válasza: 200 jüanba (a gyengébbek kedvéért: kínai pénznem).
Manapság már mindennapos dologgá vált, hogy az orosz televízióban a humoristák élő show-műsorokban politikai szatírákkal és ismert expolitikusok utánzásával nevettetik meg a nagyérdeműt. Ez az "átkos"-ban egyszerűen elképzelhetetlen lett volna.
Az orosz nyelv kifogyhatatlan tárháza a szóvicceknek, szójátékoknak. Például a szovjet himnusz oly sokat becsmérelt szerzőjét kritikusai annak idején kéjjel nevezték "gimnyiuk"-nak (himnuszíró), mert oly szépen egybecsengett a "gavnyiuk" (szarházi) szóval. A régi jó szovjet időkben a hatóságokat hétköznapi beszélgetésekben sokszor csak "Szofia Vladimirovna"-ként aposztrofálták, a szovjethatalom (szovjetszkaja vlaszty) kezdőbetűiből származó s. v. rövidítés miatt.
Még a magas rangú bürokraták sem voltak bizonyos szürrealisztikus humor híján. Történt egyszer, hogy az orosz kultuszminiszter egy hivatalos fogadáson odalépett egy magas rangú hivatalnokhoz, akiről mindenki tudta, hogy már régóta vár előléptetésre. "Megkapta már a levelemet?" – kérdezte tőle. "Még nem, miniszter elvtárs" – felelte a férfi. "Talán azért, mert még nem írtam meg" – jelent meg ravaszkás mosoly a miniszter ajkán, majd koccintott és továbblépett.
Kultúra
Nagyszabású zene, nagyszabású balett, nagyszabású könyvek – az orosz kultúrát csupa nagyszabású mű jellemzi, mint például Csajkovszkij áradó Patetikus szimfóniája vagy Tolsztoj epikus hömpölygésű, kétkötetes Háború és békéje.
Egy, az orosz kultúráról szóló gyorstalpaló tanfolyam tananyagának a következő műveket mindenképpen tartalmaznia kellene: Muszorgszkij Borisz Godunov és Csajkovszkij Anyegin című operája, persze mindkettő librettója Puskin tollából. Valami Gogoltól, talán A revizor című darab (ami, mint már korábban említettük, bízvást lehetne az Oroszországban üzletelni vágyók kiskátéja, mivel a helyi maffiától, a hazugságokon és szélhámosságokon át a fővárosból érkezők talpának nyalogatásáig minden benne van). Goncsarov Oblomovja, amely a cselekvésképtelenségben szenvedő, az ágyból kikelni sem tudó figurát rajzolja meg, továbbá Turgenyev Egy vadász fejegyzései című elbeszélésgyűjteménye, amely az orosz vidéki élet gyönyörűségeit festi le. Idesorolhatók Csehov elbeszélései és Rahmanyinov valamelyik darabja, akinek második szimfóniája nemcsak a hallgatóság, de a Londoni Szimfonikusokat dirigáló karmester szemébe is könnyeket csalt egy különösen idegfeszítő koncert után.
Ha az ember egy oroszt vérig akar sérteni, ennek legbiztosabb módja, ha "nyekulturnij"-nak, azaz kulturálatlannak nevezi. Míg a 60-as években egész futballstadionokat töltött meg a versfelolvasásokra áhítozó közönség, manapság csak a rockzene vonz ekkora tömegeket.
Az orosz színházak és koncerttermek büféiben pompás szalámis, füstölt halas, fekete vagy vörös kaviáros, sajtos szendvicsekkel, továbbá csokoládéval, gyümölcslével vagy pezsgővel erősíthetjük (nem csupán) kultúrára éhes testünket-lelkünket.
Irodalom
A legtöbb európai ismeri a nagy 19. századi orosz regényírókat: Tolsztojt, Turgenyevet és Dosztojevszkijt. Ám a legtöbb orosz szemében az orosz irodalom csúcsát Puskin, a költő és drámaíró, a modern orosz irodalom megalapítója testesíti meg. Egy abesszin herceg – akit annak idején Nagy Péter cár importált udvarába udvari díszítőnek – dédunokájaként Puskin dajkája nyelvét addig formálta, míg árnyaltan tudta kifejezni vele a legmélyebb és legszenvedélyesebb érzelmeket is, s addig hajlította, míg meg nem alkotta a rend és a szabadság csodálatos elegyét. Puskin egyszerre volt illúziók nélküli romantikus és szenvedélyes szerető, aki csapodár felesége becsületét védelmezve, párbajban halt meg.
Minden orosz gyermek számtalan Puskin-verset tud fejből, és igen kedveli a nagy Kornyej Csukovszkij csengő-bongó, blődli rímfaragványait – akit méltán nevezhetünk az orosz Edward Learnek. (Lear verseit is lefordították oroszra.) A legtöbb gyerkőc ismeri a nagy angol klasszikus gyermekkönyveket: a Micimackót, az Alice Csodaországbant és A kincses szigetet. Az iskolákban Shakespeare kötelező olvasmány, s a legnépszerűbb fordításokat éppen az a Borisz Paszternák készítette (a vezetékneve egyébként egy petrezselyemgyökérhez hasonló növényfélét jelent), aki a Doktor Zsivágót írta.
Minden generáció egyaránt imád borzongani az orosz népmesevilág boszorkányokkal, manókkal, koboldokkal és lidércekkel benépesített történetein. A legijesztőbb figura a Baba jaga nevű szörnyűséges boszorkány, aki gyerekeket eszik, s három tyúklábon forgó palotáján szélsebesen repül a levegőben. A legszebb pedig a Tűzmadár, akinek szikrázó arany farktollai tűzzománccal díszített kicsiny dobozkákról köszönnek vissza ránk. Ezeket egy 17. századi orosz városka után, ahol először készítettek ilyen dísztárgyat, "paleh"-eknek nevezik.
Mozi
Az orosz filmek – mi tagadás – hosszúak. Az orosz forradalom vezetői korán felismerték a filmben rejlő propagandalehetőségeket, ezért bátorították az olyan filmeseket, mint pl. Eisenstein, hogy úttörőkként létrehozzák az ún. "dokudráma" műfaját, ami köznyelv-e lefordítva annyit tesz: a történelem tényeit szemérmetlenül meghamisítva jó filmeket kell csinálni. Bizony, nyájas olvasó, az orosz történelem leghíresebb részei jórészt csupán filmekből vett tömegjelenetek! Itt van például az Október című, filmesztétika-órákról jól ismert Eisenstein-film, amiben látjuk, amint a hatalmas, hömpölygő tömeg a Téli Palota előtt rohamra indul, s megszállja azt. A meztelen valóság viszont az, hogy a szinte teljesen őrizetlenül maradt Téli Palotában csupán egypár kadét őgyelgett védőként, s az "ostromot" szintén csak néhány profi bandita vitte végbe úgy, hogy a hátsó kapun egyszerűen besétált. Hasonló szabad(os)sággal kezelte a tényeket Eisenstein a Patyomkin páncélos című, nemkülönben erőteljes csúsztatásokkal teli, bár világhíres opuszában.
Az orosz "vájtszeműek" Tarkovszkijt tartják az orosz film géniuszának. Korai remekében, az Andrej Rubljovban, Oroszország legnagyobb középkori ikonfestőjének élettörténetét és az orosz egyháznak a mongol hordától elszenvedett vereségét meséli el. Később filmjei egyre elvontabbá és sötétebb hangvételűvé váltak, beleértve az önéletrajzi ihletésű Tükör és a tudományos-fantasztikus Stalker című filmet, melyek az értelmiség egyre növekvő kiábrándultságát tükrözték a szovjet időszak végén. Fájdalom, Tarkovszkij önként vállalt római száműzetésében már nem érhette meg, hogy az 1989-es európai, illetve az 1991-es orosz események végezetül felszabadítják országát.
Mit hol árulnak?
Oroszországban a vásárlás sohasem rutinfeladat, inkább izgalmas kaland. Vidéki boltokban a felhalmozott bilik, boszorkányos seprűk és kádak mellett a poros fapadlón olyan soha nem látott, csudás üveg- és porcelántárgyakra bukkanhatunk, mint ahogy egy déltengeri szigeten a partra sodort hajóroncsban kincsre lel a szerencse fia. Könnyen előfordulhat az is, hogy egy gyönyörűségesen hímzett régi vásznat már pár garasért hozzávágnak az emberhez.
Az "átkos"-ban a vásárlással kapcsolatos egyik leggyakrabban emlegetett szó a "deficit", azaz a hiány volt. Az emberek mindenüvé szatyrokat, ún. "avoszká"-t cipeltek magukkal (szó szerinti jelentése: "hátha"), hátha hosszú hónapok hiábavaló keresése után meglátnának valamit, mondjuk, banánt vagy laposelemet, és akkor ne csak egyet vagy egy fürtöt vehessenek, hanem mindjárt annyit, amennyit csak elbírnak. Ma már mindenki meg tud venni mindent a kismacskától egészen a legmodernebb hifitoronyig a metrómegállók mentén gombamód kinövő "kioszk"-ok vagy "lariok"-ok bármelyikében.
Az áruk nagy részét az újonnan kitermelődött kereskedőréteg kalandorszellemű egyedei hozzák be, akiket a köznép "cselnok"-oknak, azaz ingázóknak hív, mivel kimennek, mondjuk, Törökországba, aztán vissza, aztán megint ki, mondjuk, az Arab Emirátusokba, aztán megint vissza, aztán Dél-Koreába, majd megint vissza, és így tovább a végtelenségig, hogy egy olyan piacot lássanak el különféle fogyasztási cikkekkel, amely több mint nyolcvan évig nélkülözte a luxuscikkeket.
Az újoroszok "francia" és "olasz" márkás készruháit olykor nem nyugatabbra készítik, mint – mondjuk – az Odessza egyik ruhagyártó kerületében található Derebasovszkij utca, és a "Made in Taiwan" felirattal büszkélkedő drága elektromossági cikkek olykor valójában valamelyik szibériai gyár munkáját dicsérik. Oroszország távol-keleti részén az autók mintegy 90%-a Japánból származik, bennük a vezetőülés a jobb oldalon található.
Ezek a területek rögtön azzal Fenyegetőztek, kilépnek a szövetségből, amikor Moszkvában olyan törvény életbeléptetését fontolgatták, ami a jobb oldali kormányzású autók használatát illegálisnak minősítette volna.
Oroszország új típusú vásárlóhelyein a nyitvatartási idő hosszú. Kis nénikék már hajnali fél hatkor megjelennek, hogy tejet, kenyeret és konzerveket árusítsanak, s nemritkán egészen éjfélig nem mozdulnak a helyükről. A moszkvai metró aluljáróiban ("perehodi") újságot, könyvet és virágot lehet kapni. Az aluljárók kijáratánál gyakran árulnak kenyeret és a forró délről származó délszaki gyümölcsöket: dinnyét, paradicsomot, szőlőt felfordított keménypapír dobozokból rögtönzött "pultokon". A vásárlónak kutyakötelessége szatyorról gondoskodni, az árusok pedig a visszajárót hosszas keresgélés, zsebekben való kotorászás és szemforgatással, sűrű sóhajtozással megtűzdelt színészi játék után sem találják, mire az ember inkább legyint: "Na jól van, akkor adja a visszajárót szilvában." Moszkvában az sem elképzelhetetlen, hogy a forgalmi dugóban rekedt autósok között szélsebesen cikázó árus könyvet kínáljon. A szabadpiaci kereskedelem begyűrűzésével a kis független magánkereskedések száma ugrásszerűen nő. Elképzelhetetlen és kiszámíthatatlan árukészlettel rendelkeznek: mondjak, az egyik sarokban avítt, használt ruhanemű tornyosul, a másikban viszont a technika legújabb vívmányait képviselő japán ketyerék és csodamasinák láthatók.
A régimódi, üvegborítású pultokon a rágógumi és az antik ezüstnemű, az aszpirin és a melltartó békésen megfér egymás mellett, az árakat cigarettásdobozokról tépett kartonfecnikre fekete tintával rótt girbegurba számok jelölik.
Ha az ember egy régi típusit orosz boltba tér be vásárolni, az alábbi tréfás procedúrának teszi ki magát. Először is: az összes áru a pult mögötti polcokon elérhetetlen távolságban van. Ha valamelyik megtetszik, akkor az ember megpróbálja mindenféle ravasz módon felhívni magára az egyetlen elgyötört tekintetű eladó figyelmét. Ez körülbelül olyan könnyű feladat, mint egy roppant felkapott és divatos musical szünetében az ostromlott büfében tülekedő és lökdösődő tömegben üdítőt szerezni. Ha végre sikerül, az eladó fáradt mozdulattal leemeli a háta mögötti pultról az árut, hogy szemrevételezhesd. Ez a roppant érdekes mozdulatsor mindaddig ismétlődik, amíg végre megtalálod a kedvedre valót. (Hinnéd-e, nyájas olvasó, hogy könyvek avagy gombok esetében is ugyanezen a procedúrán kell átesni?)
Tehát, ha rábólintottál az árura, az üveges tekintetű eladó ráfirkantja az árat egy cetlire, amivel aztán beállhatsz a pénztárnál kígyózó sorba. Itt legalább húszan állnak akkor is, ha te, mondjuk, az élelmiszerboltba csak 20 deka vajért ugrottál le. Végre-valahára kifizeted az árut, visszaloholsz a pulthoz, s keresed a már oly jól ismert elgyötört, üveges tekintetet, akinek addigra már rég lejárt a munkaideje, ezért meg kell várnod, míg a helyettese bújik be a pult alá, s alig egy fertályórácska múlva győzedelmes mosollyal kikászálódik, kezében a 20 deka vajaddal/harisnyanadrágoddal/könyveddel stb.
Nem csoda, ha megtermett, felnőtt férfiak sírva fakadnak, amikor a vásárlás után végre hazatérvén, feleségük ajakbiggyesztve a következőket mondja: "Jaj, drágám, ez sózott, hát nem megmondtam, hogy ne sózottat vegyél" vagy: "De hát édesem, ezen nincs is sarokvarrás!"
Teljesen új jelenség errefelé az irodaszerellátó raktár. Ebben a repülőgéphangár nagyságú hodályban, mint Aladdin csodabarlangjában, szinte minden megtalálható a ceruzától az igazgatói szoba teljes berendezését jelentő drága bőrgarnitúrán vagy a legújabb IBM számítógépen át egészen az eredeti műalkotásokig. A nyugati boltokkal ellentétben ezeket kockafejű, szekrényvállú exkatonák őrzik Kalasnyikovval a kezükben.
Az orosz élet egyik gyönyörűsége éppen abban rejlik, hogy senki nem tarthatja magát sokáig csalhatatlan tudorának. Teszem azt, hétfőn egy dörzsölt pasas azt súgja: "A Marlboro cigaretta hiánycikk, ezért a legjobb fizetőeszköz, bármit be lehet érte szerezni" – s te be is vásárolsz (szó szerint), mivel egyszerre csak – abrakadabra, pricc-pracc-prucc! – azt veszed észre, hogy mindenhol Marlborót árulnak, mégpedig olcsóbban, mint ahogy te turistaként vámmentesen beszerezted. Időről időre minden bevált trükk és íratlan szabály felborul, így az először idelátogató zöldfülű is éppoly bölcs lehet, mint a minden hájjal megkent régi motoros.
Szokások és hagyományok
Amikor egy orosz elhalálozik, a temetése előtt testét a templomban nyitott ravatalra teszik. Egy, a moszkvai Művész Színházba vendégjátékra érkező angol színésznő döbbenten látta, hogy az előző nap elhunyt színészkollégája – akivel ő aznap eredetileg fellépett volna – reggel kiterítve ott feküdt a színházban, hogy a pályatársak még ünnepélyesen búcsút vehessenek tőle, mielőtt a családi temetési szertartásra elszállítanák. A kollégák egyenként járultak az emelvényen nyugvó koporsóhoz – melynek fejénél ott ült a zokogó özvegy –, hogy elhunyt társuktól csókkal búcsúzzanak.
40 nappal a haláleset után az oroszok egy "pominki"-nek nevezett gyászmisével és torral ünneplik meg, hogy az elhunyt lelke feljutott a mennyországba.
A húsvét – noha nem nemzeti ünnep – az oroszok számára mégis a legfontosabb a naptárban, mert ekkor támadt fel Jézus Krisztus halottaiból. Nagypéntek estéjén nagy gyertyás körmenet indul a templom körül. Éjfélkor és a következő egész nap, húsvét napján, mindenki ekképp üdvözli a másikat: "Hrisztosz voszkresz" (Krisztus feltámadott), pontosan olyanformán, mint mikor karácsonykor boldog karácsonyt kívánunk. A húsvéti köszöntésre adott felelet: "Voisztinu voszkresz" (Valóban feltámadott). Ezzel kapcsolatban terjedt el az alábbi vicc az egyre inkább szenilissé váló Brezsnyevről. Brezsnyevet húsvét napján a Kreml folyosóján a hagyományos "Hrisztosz voszkresz" köszöntéssel üdvözli egy funkcionárius. A szokásos válasz helyett Brezsnyev csak egy "Köszönöm"-öt mormol. Pár perc múlva egy másik hivatalnok is így üdvözli. "Tudom, tudom – válaszol mogorván Brezsnyev – az előbb már mondták."
Húsvétkor az oroszok hagyományos, templomban megszentelt étket fogyasztanak: ez a "pászha" – ami náluk tojással, tejföllel, mazsolával készült, puha, édes túrómassza. Egy négyszögletes faformából – tetején ott díszlik az ortodox egyház keresztje – borítják ki, mint a gyümölcskocsonyát. Ilyenkor "kulics"-ot, azaz kalácsfélét is sütnek. Az élet megújulásának szimbólumát jelképező tojást hagyma héjával együtt főzve a hagyományos okkersárgára vagy papírfestékkel rózsaszínre, kékre stb. festik. Egész évben kapni kézzel festett, csodálatos fatojásokat országszerte.
A legnagyobb nemzeti ünnep az újév. A lakásokat fenyőfával díszítik, és a Télapó ("Gyed Maróz", ez a Mikuláshoz gyanúsan hasonló, fehér szakállas öreg figura) segédjével, Hópelyhecskével együtt ajándékot hoz a gyerekeknek. Mindenki ünnepel, együtt ülik körbe a televíziót, s alig várják, hogy a Kreml toronyórája elüsse az éjfélt. Ha moszkvaiakról van szó, kisétálnak a Vörös térre. Felnőttek körében szokás valami csekélységgel kedveskedni egymásnak, lehet ez, mondjuk, egy fadoboz, amibe belevésték a megfelelő évszámot. Egyre nagyobb sikk olyan ajándékot adni, amin az eljövendő év kínai horoszkóp szerinti állatjegye díszeleg (kutya, majom, kakas stb.).
Egy szilveszteri partin véletlenül se emeljük poharunkat az első óraütésre. Az oroszoknál csakis a tizenkettedik gong elhangzása után jő el a nagy pillanat.
Névnapok
Az oroszok nemcsak a születésnapokat, de a névnapokat is megünneplik. A televízió mindennap írásban és felolvasásban is közli azon szentek névsorát, akiknek éppen napjuk van (Szergej, Anna Agafija, Vjacseszlav stb.). Névnapján az ünnepelt kisebb ajándékot (pl. egy doboz csokoládét vagy egy csokor virágot) kap, esetleg házi ünnepséget rendez. Az ilyenkor megfelelő jókívánság: "Sz imenyinami!" (Boldog névnapot!)
Oroszországban nem mindegy, hány virágból áll a bukéta: halálesetkor páros számú, örömteli eseményekre páratlan számú virágból készült csokor dukál. Virágot máskor is szeretnek adományozni: pl. ha valakit a reptéren várnak, csokor jár neki. Ha olyan évszak van, amikor drága a virág, könnyen lehet, hogy az a három fonnyatag szegfű, amit a kezedbe nyomnak, előtted már három embernek szerzett örömet, s eredetileg egy azóta eltávozott illusztris vendég szállodai szobáját díszítette. Kb. minden második héten van valami jeles esemény, mint például "Tengerészek napja" vagy "Vadászok napja" stb. Ezeken a napokon a tengerészek, a vadászok vagy akiknek éppen napjuk van, összejönnek, jól berúgnak, s az est fénypontjaként vagy hajba kapnak, vagy a járókelőket dobálják meg üres vodkásüvegekkel.
Az oroszok el nem mulasztanák megünnepelni a híres emberek születésének vagy halálának évfordulóját. Cseppet sem ragaszkodnak az olyan kerek évszámokhoz, mint az 50. vagy a 100., nekik a 43. vagy a 167. évforduló is elég jeles ahhoz, hogy megünnepeljék. Nehogy valaki is bevegye azt a maszlagot, hogy Oroszország fiatal ország. Egyszerűen csak másképp értelmezik az idő fogalmát. Az 1380-ban a tatárok felett aratott győzelmükről úgy beszélnek, mintha csak tegnap lett volna, a "zavaros idők"-et (szmutnoje vrémjá) viszont úgy emlegetik, mint ahogy az angolok, mondjuk, a viking veszedelmet.
Igen régi szokás mindent – lehet az új lakás vagy kitüntetés – "megöntözni" (obmity), azaz pohárköszöntőt mondani rá. Katonakörökben szokás a kitüntetést egy pohár vodkába vagy pezsgőbe pottyantani, s a büszke tulajdonosnak le kell inni róla az alkoholt, mielőtt dagadó keblére tűzné.
Egészség és higiénia
Egy orosz úgy vigyázhat legjobban az egészségére, ha nagy ívben elkerüli az orosz kórházakat. Ez nem az orosz orvosok – nagy százalékuk nő – hivatástudatára vagy ügyességére vet rossz fényt, inkább csak arról van szó, hogy a kötözőszerektől egészen a fájdalomcsillapítóig mindenből komoly hiány van. Az orosz orvosok fizetése siralmasan alacsony, és súlyosan hátrányos körülmények között kell dolgozniuk. Számos jól dokumentált esetben az orvosoknak saját kezűleg kellett fát vágniuk az erdőben, hogy a betegeik számára sínt tudjanak fabrikálni.
Egyetlen orosz sem várja el fogorvosától, hogy fájdalomcsillapítót adjon.
Nem túlzás azt állítani, hogy az orosz közegészségügy legjobb esetben is legalább ötven évvel van elmaradva a nyugat-európai országokétól, s akkor még nem beszéltünk Amerikáról vagy Ausztráliáról. Nemcsak gyógyszerei nincsenek az orosz orvosoknak, de már a diagnózis megállapításához nélkülözhetetlen – pl. a vérvizsgálathoz vagy röntgenhez szükséges – készülékei is hiányoznak. Ennek következtében a körzeti orrosoknak olyan elképesztően magas színvonalra kellett fejleszteniük megfigyelő és diagnosztizáló készségüket, ami nyugati kollégáiknál – a fejlett orvosi technológiai háttérnek köszönhetően – már régen elsatnyult.
Az oroszoknál előforduló leggyakoribb fizikai panaszok a gyomorral, a szívvel és az idegekkel kapcsolatosak. "Mindenki ideg-összeroppanással küszködik" – közölte egyszer bizalmasan egy drámaíró felesége. – A minap elmentem az ideggyógyászomhoz, mert szerettem volna valami jó kis idegnyugtatót kapni. Még mielőtt belekezdhettem volna a panaszaim ecsetelésébe, az orvosnő sírva fakadt, és sorolni kezdte élete szörnyűségeit, hogy mennyire aggódik, mert a fia nemsokára katonaköteles lesz. A keze annyira reszketett, hogy nem tudta beadni a nyugtató injekciót, amiért mentem, így inkább hazatértem."
A szovjet időkben sok embernek kellett hivatalosan beteget jelentenie. "Jaj de sokszor betegedtünk meg!" (Szkolko raz mi boleli) – emlékszik vissza Galina Visnyevszkaja szopránénekesnő, aki világjáró csellista és karnagy férjével, Msztyiszlav Rosztopoviccsal együtt sokszor kényszerült arra, hogy úgy táncoljon, ahogy pártvezérek fütyültek. A világ bármely részén léptek is fel, ha csak a legkisebb politikai probléma adódott, vagy ha a helyi újságoknak csak egyikében is egy nem eléggé barátságos megjegyzés jelent meg, az bőven elegendő volt ahhoz, hogy ő és Szláva betegségre való hivatkozással azonnal lemondják további koncertjeiket, és sürgősen haza kellett repülniük.
Egy igen érdekes, másfajta típusú betegség – az elmebetegség – ütötte fel a fejét az ország szabadgondolkodói körében, akiket szinte futószalagon vittek az elmegyógyintézetek zárt osztályaira, ahol aztán nyálafolyós hülyére szedálták őket. Ezt a betegséget a szovjet pszichiáterek "lassan kifejlődő skizofréniá"-nak-hívták: jó kis diagnózis minden másként gondolkodó számára.
Ma már szigorú törvények vannak érvényben, nehogy valakit – akarata ellenére – elmegyógyintézetbe csukhassanak. Ennek eredményeképpen viszont számos tragédiáról van tudomásunk, amikor pszichopaták ámokfutást rendeztek, és ártatlan járókelőket mészároltak le, vagy éppenséggel saját pszichiáterüket ölték meg.
Az a hír járja, hogy a fejvadászcégek alkalmazottai az orosz üzletemberek számára készülő alkalmassági tesztbe mindig becsúsztatnak egy-egy paranoiát kiszűrő kérdést is, mivel a dolgozók nagy százalékának még mindig kényszerképzetei vannak arról, hogy valahol valaki figyeli őket.
Egy másik orosz hóbort, hogy megingathatatatlanul hisznek a népi gyógymódokban és a hiten alapuló gyógyításban.
A sarlatánok ügyesen halásznak a posztszovjet létbizonytalanság zavarosában. Furcsa figurák jelennek meg az ország televíziós képernyőin, akik azt állítják, puszta akaratátvitellel gyógyítani tudnak. "Ha az emberek már többé nem hisznek valamiben, akkor nem a semmiben hisznek, hanem bármiben" – sóhajtja egy orosz filozófus.
E távgyógyászok tevékenységét általában a panaszlevelek áradata állítja meg. Érdekes módon nem azt sérelmezik, hogy nem volt gyógyulás, hanem azt, hogy állapotuk sokkal rosszabbra fordult a távgyógyítástól.
Egy másik – manapság divatos – hiten alapuló trükk az ún. "vér nélküli operáció", melynek során a "sebész" és "asszisztensei" puszta kézzel, seb nélkül távolítják el, mondjuk, a páciens vakbelét. Az orosz társadalom sok prominens képviselőjét is becsapta ez a szemfényvesztés, akik nagy komolyan számolnak be nyugati barátaiknak a csodálatos eredményekről.
Az orosz lapok telis-tele vannak rejtélyes gyógyulásokról, űrből jött látogatókról, boszorkányokról és varázslókról szóló történetekkel, melyekre az olvasók meglepően nagy számban reagálnak. Ez voltaképpen érthető is, ha azt vesszük, hogy a hagyományos gyógymódok – s a tudomány maga is – itt kudarcot vallottak: egyik sem tette Oroszország lakosságának életét sem biztonságosabbá, sem kényelmesebbé.
A fürdőszobai szekrények nagy részében megtalálható a Nospa nevű máj- és gyomorbántalmakra való gyógyszer. Ez hivatott kikúrálni a macskajajt. Sokan, még a viszonylag fiatalok is, szívcseppeket hordanak maguknál. Ez a "kapli" nevű szer viszont a nyugati országok vámosaira hozza rá a szívbajt. Ugyanazok, akik a szívcseppeket használják, hihetetlen mennyiségben isznak stimulálószereket is, amitől viszont – ördögi kör – megint szükségük lesz a szívcseppekre.
Az iparilag feldolgozott kávéból gyakorta gyógyászati célokra kivonják a koffeint, ezért az orosz boltokban kapható kávé korántsem nevezhető méregerősnek.
Az oroszok eredetileg erdei emberek, nem is csoda, hogy számos népi gyógymódjuk a fákhoz kapcsolódik: a tölgyfa, a hársfa és a nyírfa virágából és terméséből krémeket, kivonatokat és főzeteket készítenek, ezeket vagy inni, vagy bedörzsölni kell. További jól bevált természetes szerek még: a homoktövis ("oblepiha"), melynek aranysárga bogyóiból égési sebek gyógyítására alkalmas krémet készítenek, a "csága" nevű nyírtaplógomba, amit a rák ellen használnak, és a "sipovnyik" (csipkebogyó), amiből szintén sebek gyógyítására alkalmas szer készül.
A nők vitézül küzdenek az áruhiánnyal: nincs szőrtelenítő krém, női borotva, szárnyas betét, tampon, antibébi-tabletta... A születésszabályozás legelterjedtebb módszere még mindig az abortusz, évente több mint 10 millió terhességmegszakítást végeznek.
Az ingyenes betegellátás hajdan annyit magasztalt rendszere már csak Potyomkin-faluként, színleg létezik, s az oroszok még csak most kezdik felfedezni a betegbiztosítási lehetőségek új világát. Még az átkosban megjelentek a magánkórházak és a maszek orvosok. Ez azért volt lehetséges, mert mindig is kettős egészségügy létezett: a hivataloson kívül egy másik, "negyedik ügyosztály" néven, a párthű elvtársak és családtagjaik részére, külön Kreml-gyógyszertárakkal és egyéb lehetőségekkel.
Az oroszok kényszeresen imádják a különféle gyógyfürdőket és kúrákat. Amíg el nem vesztették kaukázusi birodalmukat délen, rendszeresen jártak a grúz Fekete-tenger partján található szanatóriumok valamelyikébe. Mostanában a Kaukázus északi részén fekvő – Oroszország határain belüli – üdülők fürdőiben kúrálják nyavalyáikat. Például Pjatyigorszkban – ahol a romantikus költő, Lermontov halt meg párbajban –, Kiszlodovszkban vagy a "Mineralnyije Vodi" (ásványvizek) beszélő nevet viselő helységben.
Sok oroszt hajt az a bizarr vágy, hogy vérnyomását naponta legalább háromszor is megmérje. Mi is volna számukra tökéletesebb ajándék, mint egy elemmel működő, digitális kijelzésű vérnyomásmérő.
Higiénia
A higiénia, ha magántulajdonú helyekről van szó, igen magas szintű. Minden család külön tárolja makulátlanul tiszta vécéülőkéjét a közös vécé falán, ugyanakkor a nyilvános illemhelyek állapota – az irodai vagy szállodai mosdókat is beleértve – kritikán aluli.
Olykor a vécé csak egy igen bűzös lyukszerűség a földön. Szentpétervár polgármestere bevezette az érmével működő nyilvános illemhelyeket, ezek az érmék egyben a nyilvános telefonfülkékhez és a metróhoz is használhatók.
Az orosz vízvezetékek, bármilyen elnagyoltnak, buheráltnak és ideiglenes megoldásnak tűnnek, működnek. Történt egyszer, hogy külföldi üzletemberek orosz kísérőjükkel egy vidéki kisvárosba utaztak. A kísérő egész úton odafelé aggodalmaskodott, vajon lesz-e majd elég meleg víz a szállodában. Odaérkezvén kiderült, hogy csakis meleg víz van, nem is meleg, de annyira tűzforró, hogy a zuhanyok végül használhatatlannak bizonyultak.
Az oroszok folyó vízben mosakodnak. Talán ezért röppent fel az a hírlapi kacsa, hogy fogalmuk sincs arról, miszerint a mosdókhoz és fürdőkádakhoz dugót is kell gyártani. A törülközőik durvák és kisméretűek, de nedvszívóak. Ugyanezt nem lehet elmondani a vécépapírjaikról: ezek jobb esetben fényes felületű papírból készített, kicsinyke négyzetek, rosszabb esetben az Izvesztyija felvágott példányai, a legrosszabb esetről ne is essék szó...
Oroszul az egészség "zdorovje". Ha valaki segített neked valamiben, és ezért köszönetet mondasz, válaszként azt feleli: "na zdorovje", azaz egészségedre. Igazándiból úgy kell értelmezned, hogy "szívesen".
Bűn és bűnhődés
"Semmi sem megengedett, de minden lehetséges" – talán ezzel az orosz mondással lehetne summázni legjobban az oroszoknak a törvényekhez és a szabályokhoz való hozzáállását. A törvények tehát arra valók, hogy megkerüljék, kijátsszák vagy figyelembe se vegyék őket. Példának okáért az orosz autósokat rettentően idegesíti, ha óvatos utasuk bekapcsolja a biztonsági övet.
Tény, hogy jelenleg Oroszországban nincs tisztességesen értelmezett jogrendszer. Az alapvető kiindulási pont az, hogy minden megtárgyalható és megoldható, ha másként nem, hát megvesztegetéssel.
A megvesztegetésig nem minden esetben kell elmenni. Egy fiatal skót énekesnő csak Moszkvában, hazaindulása előtt vette észre, hogy a Tver nevezetű kisvárosban, ahol korábban tanult, s ami legalább háromórányira van Moszkvától, elfelejtették lepecsételni az útlevelét. Moszkvában figyelmeztették, hogy ott-tartózkodásának igazolása nélkül nem fogják kiengedni az országból.
Az ideges, szepegő lánykát a rendőrségre vitték, és előadták az esetét. "Mit csinált Tverben?" – tudakolta a rendőr. "Orosz dalokat tanultam a repertoáromhoz – ugyanis énekes vagyok" – dadogta a lányka. A rendőrnek arcizma sem rezdült. "No, ha énekes, akkor énekeljen valamit." A lány megköszörülte torkát, és egy teljes Rahmanyinov-áriát adott elő szívhezszólóan. Amint a rendőr hallgatta, ábrándozó pillantással révedt a messzeségbe, aztán elfordult, ruhaujjával megtörölte a szemét, mintha por ment volna bele, köhentett párat, megigazgatta az egyenruháját, majd faarccal csak annyit mondott: "Nos, csak nem engedhetjük, hogy ennek a csodálatos hangnak a gazdája ne tudjon hazamenni." Aztán elmosolyodott, valami kis büntetést szabott ki a lányra, eltépte a letartóztatási értesítőt, majd nagy kegyesen visszaadta az útlevelét.
Rendőrség
Az orosz rendőrség nyomorúságosan fizetett, rosszul képzett és felszerelt társaság, tagjai gyakran fizikailag sem ütik meg a mércét. Egészen mostanáig egyáltalán nem volt semmiféle rosta – a legtompább agyú figurákat is felvették a kötelékébe. Külföldiek és hazaiak egyaránt számtalan történetet tudnak mesélni az autósokra jogtalanul, hasra ütéssel kirótt büntetésekről. Épp mostanában van szó arról, hogy jobb munkafeltételeket és fizetést kapjanak, egyben a szolgálat színvonalát is emelendő. Az oroszok kedvelt elintézési módja a brutális fejszés gyilkosság, s a rivális bandák általában utcai géppuskaharccal szoktak igazságot tenni.
Az emberek többsége a halálbüntetés mellett van. Azt mondják, ha egy orosz foglyot halálra ítéltek, és kegyelmi kérvényét is elutasították, akkor egy különleges cellába kerül, ahol jó ruhát és kosztot kap. Egy nap aztán két fegyőr jelenik meg cellája ajtajánál, és megparancsolja, hogy kövesse őket a folyosón. Amint mit sem sejtve mögöttük ballag, egy mesterlövész valami félig nyitott ajtó mögül a hátára céloz és lelövi.
A börtönfeltételek nagyon különbözőek. A legtöbb börtönben szörnyű körülmények uralkodnak, feleslegesen brutális őrökkel. Moszkvában két úgynevezett luxusbörtön van, a Lefortovo és a Matrosszkaja Tyisina (szó szerinti fordításban: "Matrózpihenő"), ezekben kitűnő az ellátás, a felszereltség. Itt őrzik a különleges politikai foglyokat: az 1991 augusztusában lezajlott sikertelen puccs és az 1993. októberi hasonlóképp sikertelen események parlamenti vezetőit, akik előbb csak tüntettek, majd fegyveres támadást intéztek a moszkvai rádió és televízió, valamint a moszkvai önkormányzatok ellen. Állítólag – a kihallgatásokat megkönnyítendő – a Kremltől föld alatti folyosók vezetnek ezekbe a börtönökbe.
Intézményrendszerek
Oroszországban a legtöbb rendszer – legyen az a vízvezeték, a telefon, a posta, a tömegközlekedés, a szemétszállítás vagy a munka – egy bizonyos pontig működik. Lehet, hogy a jármű vagy a szolgáltatás késik, lehet, hogy háromszáz mérföld kitérőt kell tenni, 
hogy üzemanyagot vételezzen a vezető, az is lehet, hogy a csatorna csak egy földbe vájt lyuk, de a végén mindig minden valahogy megoldódik.
Az orosz reformkísérletek sokszor végződnek úgy, hogy a végeredmény csöppet sem változik. Például régen a postai kézbesítés során a leveleket felbontották, és a nem tetsző tartalmúakat eldobták. Most már csak eldobálják őket.
Peter Ustinov elbeszélése szerint egy nyugalmazott német tábornok mérgesen a következőket állította: "Bennünket voltaképpen az orosz pancserség győzött le! Miénk volt minden idők legeslegjobb kémhálózata! Ezt az elsőrangú rendszert pocsékoltuk az oroszokra, akik rádiótelefonjaikon az üzeneteiket titkos kód nélkül küldözgették, és még csak meg sem próbálták szándékaikat leplezni. Pontosan tudtuk már jó előre, hogy Minszknél fognak támadni három hadosztállyal, légi erősítéssel. Tudtuk a pontos dátumot, még az órát is. És készen álltunk! De a pancser orosz csapatok sosem jutottak el Minszkig. A vonataikból kifogyott az üzemanyag, a hadtápnak is nyakára hágtak, ezért a helyi parancsnok kijelentette: az lesz a legjobb, ha azon nyomban megtámadják a németeket, és zsákmányolnak tőlük.
Mindebből az következett, hogy az eredeti terv helyszínétől, ahol már vártuk őket, jó kétszáz kilométerre támadtak, s mire észbe kaptunk, már késő volt."
Telefonok
Az orosz városi hívás díjtalan, ezért kialakult az a szokás, hogy a városlakók reggeltől estig rajta lógnak a telefonon. Nem ritka, hogy az embernek többször is kell egy számot tárcsáznia, míg sikerül a hívás. Ugyanakkor a foglalt hangjelzés olykor csak azt jelenti, hogy mindjárt kapcsolnak. Éjszaka sok orosz kihúzza a telefont, hogy legalább akkor legyen egy kis nyugodalma.
Közönséges otthoni telefonról nappal lehetetlen nemzetközi hívást lebonyolítani, nyilvános telefonfülkéből pedig csak aprópénzzel lehet telefonálni, ezek viszont a normális pénzforgalomban már nem használatosak, mert minden egyéb célra alkalmatlanok.
Az átkosban – amikor a telefonokat lehallgatták – történt az, hogy egy gyakran idelátogató külföldi felvette a kagylót Novoszibirszkben, és tisztán hallotta, amint a saját hangját egy korábbi beszélgetésből visszajátssza valaki.
Bankok
Az orosz bankokat nem tartják biztonságos helyeknek, azon egyszerű oknál fogva, hogy sokszor nem szívesen adják vissza a betett pénzt. Néha a kormány – csak úgy ukmukfukk – elhatározza, egy bizonyos érték alatt vagy felett befagyasztja a pénzt vagy a devizabetétet.
Oroszországban a rubelt "fa"-pénznek is hívják. Sok orosz váltja be a fizetésének felét minden hónapban kemény valutára, hogy megőrizze értékét. Ezt megelőzendő az orosz kormány közbelépett, és most már kezében tartja az átváltási arányt.
Közlekedés
Oroszországban az utazás sok türelmet és leleményességet igényel.
Először is sok helységnek megváltoztatták a nevét. Egy századfordulón Szentpéterváron született illetőnek azt kellett megérnie, hogy háromszor nevezik át szülővárosát: Sankt Petersburgról (azaz Szentpétervárról) Petrográdra (mivel az első világháborúban a "burg" német hangzását meglehetősen hazafiatlannak tartották), aztán Leningrádra, most pedig vissza Szentpétervárra.
Egy városon belül is sok utca és metrómegálló nevét is megváltoztatták.
A híres moszkvai metró még működik, de a törzsutasok állítása szerint egyre kevesebb szerelvénnyel, és a tisztasága sem a régi. A buszok és a villamosok pedig valami kiismerhetetlen csillagközi menetrend szerint közlekednek.
A taxik teljesen eltűntek a moszkvai utcákról, mert az üzletemberek egész napokra kibérlik őket. Viszont ott vannak a "levaki"-nak nevezett, másodállásban vagy feketén dolgozó maszekok, sokszor egyetemet végzett, nagy tudású emberek vagy kényszernyugdíjazott katonák, akik utasra lesve egész nap az utcákat járják, hogy így egészítsék ki pénzüket.
Az orosz utakon vezetni olyan, mint törékeny sajkát kormányozni a háborgó tengeren. A legtöbb hőn szeretett orosz jármű ősrégi, erősen ólmozott benzintől származó büdös füstfelhőket eregetve döcög vagy dülöngél (méretétől függően) az országutakon.
Az utak, úgy tűnik, állandó harcban állnak az orosz anyafölddel, és sokszor Föld Anyácska bizonyul erősebbnek, olykor egészen méteres átmérőjű gödröket és likakat hagyva maga után.
Az oroszok nem foglalkoznak olyan csip-csup dologgal, hogy az út menti munkálatokat bármilyen jelzéssel is ellássák.
Az orosz vezetési stílust a nemzeti karakterben meglévő egyfajta "mit bánom én" individualizmus jellemzi. Csukd be a szemed, és próbálj nem gondolni arra, hogy az autónak, amit most hajmeresztő sebességgel vezetsz, milyen öreg a fékrendszere. Ha nagyon hideg van, a szélvédő üveg nemcsak kívülről, de belülről is befagy, ezért ha elöl ülsz, nem fogsz unatkozni az úton. A benzinért még a tankolás előtt kell fizetni, már ha egyáltalán találsz benzinkutat. Sokkal valószínűbb, hogy egy "repülő benzinkút" fogja megoldani a problémát, ami nem más, mint egy leállósávban parkoló tartálykocsi.
A személyvonatok nagyon népszerűek, legyen az a helyi "elektricska" vagy a távolsági transzszibériai expressz. Mivel az orosz sínek a nyugat-európai normánál szélesebbek, a vonatszerelvények is sokkal tágasabbak a megszokottnál. A távolsági vonalakon a több kocsira is felügyelő utaskísérőnő fő feladata nyáron: ne engedje, hogy a meggondolatlan utasok kinyissák az ablakokat, télen pedig hogy teát kínálgasson körbe vég nélkül. A hosszú utakon vadidegenek mesélik el egymásnak életük történetét, és a csomagokból hamar előkerül a kenyér, a kolbász és a vodkásbutykos, amitől még jobban megoldódnak a nyelvek, és csillognak a szemek. A repülés módja Oroszországban igen sajátságos. Az állami légitársaság, az Aeroflot gépein tilos a dohányzás, és alkoholt sem szolgálnak fel. Az ülés úgy van felszerelve, hogy szinte vízszintesen hátraesik benne az ember, kivéve, ha a mögöttünk ülő térdével legalább ugyanakkora ellennyomást kifejtve ezt meg nem akadályozza.
A krónikus üzemanyaghiány miatt a gépek furcsa vargabetűket kényszerülnek tenni. Az az utas, aki, mondjuk, az észak-kaukázusi Mineralnyije Vodiban száll fel, hogy mintegy három-négy órás repülőúttal eljusson az északnyugati irányban lévő Moszkvába, egy óra múlva könnyen a délkeletre lévő Groznijban találhatja magát üzemanyag-felvevő kényszerleszálláson. Ezek a kényszermegállók legalább lehetőséget adnak az utasoknak, hogy elmacskásodott lábukat kinyújtóztassák, s a felszállópályán – a géptől nem túl messze – cigarettázzanak. Igen valószínű, hogy a pótüzemanyagot cipelő szerelőnek a szájában is égő cigaretta fityeg majd.
Néha élőjószágot is felhajtanak a fedélzetre, s az sem lehetetlen, hogy az utasok menet közben összeverekednek. Szibériában dolgozó nyugati olajmunkások mesélték, egyszer észrevették, amint az Aeroflot pilótái a Moszkvába visszafelé tartó úton egy üveg vodkát iszogattak nagy egyetértésben.
Néha a pilóta és a segédpilóta egyszerűen leszáll a gépről, és eltűnik akár hét óra hosszára is, s mindenféle magyarázat nélkül otthagyja a helyükön várakozó utasokat. Az is megeshet, a fizető utasoknak helyként eladják a vécéülőkéket is, akik aztán persze igen zokon veszik, ha időnként át kell engedniük helyüket a természetes szükségleteiket elvégezni óhajtó utastársaiknak...
Tél
Amivel az oroszok mindig is meg tudtak birkózni, az a tél. Otthonaik rendkívül melegek és kényelmesek. Ha az ember télen egy orosz lakásba lép be, leveszi a kinti csizmáját vagy cipőjét, és egy pár "tapocski"-ba, azaz papucsba bújik, amiből többféle méret és fajta – kissé kitaposott – sorakozik a bejárati ajtónál.
Minden orosz kabátjának a gallérja belső felén, úgy középtájon, van egy akasztója. Ugyanis az oroszoknál az a szokás, hogy rögtön leveszik a kabátot, és ezzel akasztják fel, akár magánházba, étterembe, koncertterembe vagy egyetemi előadóba lépnek be az utcáról.
Minden nyilvános épületben a bejáratnál van egy ruhatár, amit vagy harapós öreg hölgyek egész brigádja felügyel, vagy egy kényszernyugdíjazott katona. Isten legyen irgalmas hozzád, ha a kabátakasztód szakadt vagy – ó, borzalmak borzalma – hiányzik! Felháborodással vegyes sajnálattal tekintenek rád. Hogyan fordulhat elő, hogy egy máskülönben oly jóravaló kinézetű és intelligens ember ilyen mélyre süllyedt.
Nincs kabátakasztója? Édes istenkém, hova vezet ez, legközelebb ártatlan gyermekeket fog molesztálni az utcán; higgyék el. A fejcsóválás és a motyogás mindaddig nem marad abba, míg a legkérgesszívűbb akasztónélküli is lángbetűkkel az agyába nem égeti, hogy első dolga legyen otthon tűt, cérnát keríteni és kiköszörülni a csorbát.
A tél felett aratott orosz győzelem további megnyilvánulási formái azok a különféle őrületes küllemű, kedves ragadványneveken hívott gépek, mint pl. a "rák", mely tovapöfögve az utcákon, "ollóival" söpri el a rendszeresen hulló havat. Bármilyen kifogás, mint például a "katasztrofális hóhelyzet", amire a Brit Államvasutak szokott hivatkozni nem indított vonatok és elszalasztott csatlakozások esetén, itt csak hitetlenkedő fejcsóválást váltana ki.
Az oroszok szeretik, ha kemény telük van, jó sok hóval, zimankóval, ami egészen októbertől márciusig befagyasztja őket. Az utóbbi évek időjárása többször csalódást okozott, hiszen volt rá példa, hogy már decemberben olvadt. Ezt a jelenséget hol az atomerőművekre, hol a mennybéli magasságos atyaúristenre fogják.
Nincs annál szebb, mint jó erős fagyban reggel végighajtani a téli Oroszország hólepte síkságain, miközben az út mindkét oldalán szaladnak a szikrázóan fehér fenyők és nyírfák, vagy csendes városi utcákon térdig hóban ballagva tapasztalni az "inyej", azaz a zúzmara jelenségét: amikor az éppen megfagyó levegőben aprócska csillagokat vélünk látni.
Oktatás
Az orosz oktatásban is – csakúgy, mint az élet sok más területén – az elmúlt pár évben forradalom ment végbe. Az iskolai egyenruhák újból divatba jöttek, és minden iskola szabadon találhatja ki saját kreációit.
Sok új magániskola és egyetem van már. Régen roppant nehéz volt bekerülni egy felsőoktatási intézménybe, de később mindez igencsak kamatozott a fizetés és a munkalehetőségek terén. Az orosz értelmiség tagjai hihetetlenül olvasottak, és több nyelven beszélnek. Fájdalom, de ma már az ember többet kereshet két nap alatt autók szélvédőinek mosásával, mint egy egyetemi professzor egy egész hónap alatt.
Oroszországban szinte minden a "blat"-on múlik kiket ismersz, milyen kapcsolataid, összeköttetéseid vannak. Egy nem monetáris gazdaságban az idők során furcsa barterkereskedelem alakult ki. Egy híres opera társulata egyezséget kötött egy Pétervártól nem messze lévő csirketenyésztő téesszel: az ottani dolgozók jegyet kapnak a Kirov Operába, az énekesek meg tojást. Logikus, nem?
Hadkötelezettség
Elméletileg még létezik ilyesmi az orosz hadseregben. Minden 18. évét betöltött fiatal férfit 18 hónapra behívhatnak katonai szolgálatra (tengerészek esetében ez 3 év), de vannak ez alól kivételek, például továbbtanulás vagy zenei képzés esetén. Becslések szerint három behívott közül egy nem jelenik meg a sorozáson.
Az orosz hadsereg – a brit magániskolákhoz hasonlóan – hírhedt arról, hogy virágzik benne az erőszak, a gyengébbekkel való zsarnokoskodás, a kínzás, és nem ritka a homoszexuális erőszak sem. A felkészültség igen változó, egészen a világszínvonalú kommandóktól ("szpecnaz") a röhejesen rossz egységekig. Ilyeneket küldtek az ex Jugoszláviába békefenntartó erőknek. Ezeknek első dolguk volt, hogy a segélycsomagokkal a feketepiacon üzleteljenek, s parancsnokuk a haszonból vásárolt Fehér Mercedesén furikázott.
A hadsereg fokozatos létszámcsökkentésekkel és leépítésekkel egy kisebb, de hivatásos hadsereggé alakul át. A folyamat épp javában zajlik, és a 400 000 állástalanná vált tiszt számára munkahelyeket keresnek. A honvédelmi miniszter nyitott bármilyen javaslatra.
Kormányzat és bürokrácia
Az oroszok megszokták, hogy – már majdnem ezer éve – rosszul kormányozzák őket. A történelmükből világosan kitűnik, hogy csak akkor nem volt rossz a kormány, ha egyáltalán nem is volt.
Oroszország roppant mérete és a benne élő számos faji kisebbség együttesen mindig győzedelmeskedett a kormányzásukra tett kísérletek felett. Ha a központi kormányzás gyönge, a helyi vezérek tetszésük szerint zsarnokoskodhatnak. Így az inga hol a zsarnoki elnyomás, hol az anarchiába fúló káosz között lengett.
Oroszország egyik reformista cári minisztere, Szergej Witte mondta: "A világnak nem azon kellene csodálkoznia, hogy rossz kormányunk van, hanem azon, hogy egyáltalán van kormányunk."
Bürokrácia
A mindennapi életben a bürokrácia megdöbbentő méreteket ölt. Ez azért van így, mert bevált. Amikor Oroszországban még egypártrendszer volt, az oroszok tréfásan azt mondogatták, azért nem engedhetik meg maguknak a demokráciát, mert ez az egyetlen pártjuk is túl sokba kerül nekik.
A korrupció mindig általános volt, s az is maradt. Sőt, a dolgok még rosszabbá váltak.
Valaha a pártkönyv útlevél volt a jó élethez, de ez nem nyílt meg akárki fiának, minden Szásának, Szergejnek vagy Ivánnak. Most már bárki beállhat a játékba, és a tét nagy Semmi nem intéződik el a megfelelő "bumázska" vagy "szprávka" (engedély, bizonylat, igazolvány) nélkül. Erre is van egy orosz mondás: "Engedély nélkül csak porban csúszó féreg vagy, engedéllyel a kezedben: férfi."
Az új vállalkozásokra kivetett adó olykor meghaladja a 100%-ot, ami persze azt jelenti, hogy ahol csak lehet, kijátsszák a törvényt, vagy megvesztegetéssel keresik meg a kiskapukat. Nyugati cégek vagy egyének, ha el akarják kerülni a közvetlen törvényszegést, általában ahhoz a szokványos megoldáshoz folyamodnak, hogy megbíznak egy helyi ügynököt, aki elvégzi helyettük a piszkos munkát.
A megvesztegetés általában dollárban történik.
Az oroszok sosem utazhattak szabadon, sem az országon belül, sem külföldön.
Engedélyt kell kérniük akkor is, ha valaki Oroszország egy másik városában akar letelepedni. Az, hogy az engedélyt megkapja, sokszor azon múlik, tudja-e bizonyítani, hogy ott munka és lakás vár rá – ami voltaképpen a 22-es csapdája.
Ez az egyik oka annak, hogy egy átlagos moszkvai családban két, olykor három generáció is együtt él egy csöpp kis lakásban összezsúfolódva. A gyermekek felnőttként sem akarnak elköltözni, még házasságkötésük után sem, mert attól félnek, elvesztik a jogot, hogy Moszkvában lakhassanak.
1992 óta minden állampolgárnak jár a külföldi útlevél – s ez Oroszország történelmében először ad nekik jogot, hogy kedvük szerint bármikor elhagyják az anyaországot. A kákán is csomót kereső embereknek feltűnt, sok új útlevelet még a régi sarlós-kalapácsos címer díszít. "Ne pazarolj, és nem fogsz szűkölködni" – ez a bürokraták mottója bárhol a világon.
Üzlet és munka
Az oroszoknak az ideális állásról alkotott elképzelését a "szigyéty" (ülni) szócska fejezi ki a legtalálóbban. Az a legjobb állás, ahol az embernek a legkevesebbet kell dolgoznia – a legtöbb fizetésért. Minél később bemenni a munkahelyre, és a lehető legkorábban hazamenni. 70 év szocializmus, plusz a természetes hajlam, hogy az életet könnyen vegyék, együttesen jól tönkretette a "menjünk, aztán csináljuk" eszményét.
Egy fiatal orosz vállalkozó felvett egy középkorú hölgyet, hogy nagy forgalmat lebonyolító számítógépes irodájában egyedül töltse be a recepciós és kutatóasszisztensi munkakört. A következő nap úgy déltájban egy magából kikelt ügyfél felhívta a mit sem sejtő tulajdonost, hogy már reggel kilenc óta ácsorog az iroda előtt, de a kutya sem dugta oda az orrát, hogy kinyisson. A fiatal vállalkozó rögtön odarohant, kiszolgálta az ügyfelet. Jóval később, úgy délután fél három felé a frissiben felvett alkalmazott is becsoszogott. "Mit jelentsen ez, Ligyija Ivanovna?!" – követelt magyarázatot a tulajdonos. "A régi munkahelyemről felhívtak, hogy friss haláru érkezik hozzájuk, gondoltam, benézek, mielőtt idejövök" – húzta fel az orrát a nő.
Egy Oroszországba kiküldött szállítmányozási szakértő visszaemlékezése szerint, amikor pár évvel korábban elkezdett itt dolgozni, legalább négy hónapig eltartott, míg a kikötőbe érkezett árut továbbszállították, s gyakran egy évbe is beletelt, amire az áru a rendeltetési helyére eljutott. Ha valami probléma merült fel, beosztottjai inkább a szőnyeg alá söpörték, mintsem elmondják neki. "Senki sem akar felelősséget vállalni. Sosem kérnek elnézést, és hazudnak, mint a vízfolyás. Ha pedig hazugságon kapják őket, csak a vállukat vonogatják." Az igazság kedvéért azonban azt is hozzá kell tennünk, ugyanez az üzletember éppen most épít házat Oroszországban, mert ott kíván letelepedni.
"Mindenki rögtön a hasznot akarja, anélkül hogy megdolgozna érte" – állítja egy Oroszországban dolgozó szerelő. Amit Amerikában vagy Angliában egy ember végez el, azt itt hárman csinálják. Ha van egy gép, akkor az egyik vezeti, a másik működteti, a harmadik meg csípőre tett kézzel nézi. "Persze mindenki készpénzben akarja a fizetségét. Senki nem bízik a bankokban, és nincs hitelrendszer sem. Mindenki csak a saját kis pecsenyéjét sütögeti."
"Amikor kiderült, hogy új teherautót kell vennem a cégnek – emlékszik vissza a szállítmányozási szakember –, a beosztottjaim közül mindenki külön bizalmasan félrevont, hogy ő sokkal olcsóbban, ennyiért meg annyiért tudna egy jó kis kocsit. Hiába vártam, a teherautó csak nem akart sehonnan sem megérkezni, úgyhogy elküldtem őket a fészkes fenébe, és megvettem a kocsit rendesen."
Az is igaz, ha az oroszok már nekidurálták magukat, akkor csak úgy ég a kezük alatt a munka, és határidőre teljesítenek. "Ha találsz egy pénzorientált oroszt, nincs olyan, amit ne csinálna meg neked" – állítja egy amerikai olajfúró. Néha ez már nagyon elfajulhat, mint ahogy egy nyugati üzletember mesélte, aki egy faszállítmányt akart venni, ám aggódott, hogyan is fogja elszállíttatni. "Nem probléma, minden el van intézve – nyugtatgatta az orosz partner –, amikor itt az ideje, lopnak hozzá egy vonatot."
Pozíció, pénz, hatalom – ez az üzlet szentháromsága. "Ha egy orosz érzi, hogy biztos jövője van veled, bármire képes, mivel az életében semmi más nincsen, ami biztonságot adhatna neki. Nincs jelzálogkölcsön, se nyugdíj, semmi az égvilágon" – magyarázta egy Moszkvában lakó francia.
Az újoroszok nyugati márkájú csodaautókkal repesztenek, a közlekedési szabályokra rá se hederítenek, fontoskodnak, nagyképűsködnek. Rettentően magabiztosak, oldalukon drága kelmékbe burkolt bomba nők lógnak. Felvágnak a csudálatos fürdőszobáikkal, és állandóan külföldre járnak. Régen az orosz tizenévesek érzékenyek és naivak voltak, manapság mindnek csak egy a vágya: vagy egy bankban, vagy egy vegyesvállalatnál dolgozni. Teljesen gátlástalanok.
Sok fiatal orosz úgy belejött a piacgazdaságba, mint kiskutya az ugatásba. Sajnos, nyugatról sok "nehézfiú" is rögtön kapott a lehetőségen, hogy a zavarosban halásszon, s szégyenletes történeteket hallani moszkvai üzleti körökben arról, hogy a nyugati üzleti partnerek miképpen tűntek el a zsákmánnyal, mint a kámfor. Megfigyelők sok hasonlóságot vélnek felfedezni a mai Oroszország és az 1870-es évek Amerikája között: a "vadnyugati" mentalitást, ahogy vagyonok pillanatok alatt keletkeznek és elúsznak, s az élet fabatkát sem ér. Az üzleti feltételeket, például az importra kivetett adókat, egy varázsütésre megváltoztathatja a kormány – minden előzetes bejelentés nélkül. Szédítő magasságok és mélységek, szédítő iram – csak búja az ember szusszal.
Az idősebb generáció tagjai viszont tervközpontúak, és rettentően kiborulnak, ha rövid időn belül nagy változtatásokat kényszerülnek tenni. Gondolkodásuk egysíkú, szemellenzősek és rugalmatlanok: el sem tudják képzelni, hogy egyetlen dologra több alternatíva is létezhet. Náluk nincsen B terv arra az esetre, ha az A terv csődöt mond.
Az orosz üzleti gyakorlat erős keleti vonásokat mutat. "Kaparj meg egy oroszt, és kilátszik alóla a tatár" – mondja egy régi közmondás.
Ismerkedési összejövetelek végtelen sorát tartják, delegációk utaznak oda-vissza. A nyugati üzletfél már kezdi azt hinni, csak az idejét vesztegeti. Pedig ha már egyszer bekerül a pikszisbe, nyert ügye van.
Ami az üzletvezetési készségeket illeti, csak kevés orosz tudja, hogyan kell könyvelést vezetni vagy üzleti tervet készíteni, ám roppant tanulékonyak. Bármilyen üzleti témájú szakkönyv sikerre számíthat náluk. A marketing-kézikönyveket veszik, mint a cukrot, aznap elfogy, amint a polcokra kiteszik.
Már minden utcasarkon lehet részvényeket venni, gyakorlatilag az emberi tevékenységek bármely területéről, beleértve az olyan titokzatos hangzású befektetéseket is, mint például a Moszkvai Egyetem Közgazdasági Tanszéke.
A lehető legkedvezőbb áron vásárlás tudományát még nem ismerik. Egyszer egy orosz hajnalban megy haza, miután egész éjszaka kártyázott. Izgatottan mondja a feleségének: "Drágám, fantasztikus szerencsém volt. Emlékszel arra a kabátra, amit 100 000 rubelért vettem? Na, azt sikerült 150 000-ért elkártyáznom."
Most a következő vicc van divatban. Két újorosz találkozik, s az egyik dicsekvőleg mondja: "Képzeld, vettem Londonban egy új nyakkendőt 70 dollárért!" Mire a másik: "De hülye vagy! Párizsban több mint 150-ért is megkaphattad volna!"
Az új üzletorientált osztályt nem tekintve, az oroszok hajlamosak amolyan Pató Pál-féle "Ej, ráérünk arra még!" hozzáállással tekinteni a munkára. Az orosz vidék telis-tele van traktorral és más drága gépalkatrésszel, ami csak rozsdásodik a földeken. A régi jó szovjet rendszer alatt mindig minden mindenkié volt, tehát senkié. Az a nézet, hogy valami ütemtervhez tartsák magukat, hogy gondosan bánjanak tulajdonukkal, és egy ügyért személyes felelősséget is érezzenek, az itt sohasem fog úgy gyökeret verni, mint Nyugat-Európában.
A legtöbb orosz, ha megkérdezik, mit is akar elérni az üzleti életben, rögtön az emberiség javára való munkálkodásról kezd hablatyolni. A tisztes profit mint cél: szóba sem jön. Az oroszok ugyanis kényelmetlenül érzik magukat, ha pénzügyi sikerről van szó. Azt feltételezik – saját országon belüli tapasztalataik alapján nyilván jogosan –, hogy a nagy vagyon csakis gazemberségből származhat, és annak valaki – talán épp ők – kárát fogja látni. "Üzletembereink 99%-a tolvaj, gazember, zsivány. Az emberek utálják őket" – állítja egy orosz számítógéptudós.
A vállalatok irodáiban az emberi kapcsolatok régimódiak. A nyugaton dolgozó oroszok csalódottan tapasztalják, hogy a hivatalos munkaidőn kívül milyen kevés közük van egymáshoz a dolgozóknak, hazafelé menet még csak a buszmegállóig vagy a földalattiig sem mennek együtt. Az orosz munkahelyeken családias hangulat uralkodik, s családi tragédiák esetén segítenek egymásnak. Amikor pl. egy fiatal hivatalnokot a lakásában meggyilkoltak, a kollégák magukra vállalták a formaságok és a temetés elintézését is.
A felettesek fiatalabb beosztottjaikat vagy sofőrjeiket barátságosan becenevükön szólítják. Ez nyugaton jobb esetben leereszkedő modornak, vagy ha ellenkező neműekről van szó, munkahelyi zaklatásnak minősülne. Viszont hány londoni bankár tűrné, hogy sofőrje a hivatali kocsi hátsó ülésén összegömbölyödve hortyogjon, ez pedig itt, Oroszországban, bevett szokás. A munkaidő hosszú, s a szegény sofőrnek jár az a pár korty vodka, nehogy megvegye szegényt az isten hidege.
Az orosz állami hivatalnokok általában öltönyt viselnek. Bizonyos új üzleti körökben is ez a szokás – ilyen a bankszakma és a kereskedelem. Más vállalatoknál a viselet hétköznapi, lezser. Több farmernadrágot látni, mint egy westernfilmben.
Az első milliójukat kereső újoroszok – akik ezt csinos aktatáskában mindenüvé magukkal is cipelik – divatos kiegészítőként néhány pisztolyos, golyóálló mellényes magántestőrt hordanak magtikkal.
Társalgás
Az orosz társalgás sohasem felszínes. Perceken belül az élet értelmét boncolgatják, filozófiai mélységekbe és magasságokba emelkednek. Tény, hogy az oroszok bármilyen témáról szívesen beszélgetnek, de nagy hiba volna, ha egy külföldi sikamlós tréfákat vagy malac megjegyzéseket engedne meg magának vegyes társaságban (azaz: ahol férfiak és nők is vannak). Egyszer egy angol színésznő egy bohókás, szexis bugyit talált karácsonyi ajándékként átnyújtani orosz kolléganőjének, amire igencsak fagyos pillantásokat kapott cserébe.
Van néhány csúnya szó, amely még vegyes társaságban is használatos, ilyen például a "szvolocs" (szemét, rohadék) és a "zsulik" (szélhámos).
Ezeken kívül természetesen sok durva szó létezik, de csak férfitársaságban hangzanak el, mondjuk, üzletelő partnerek között, ahol alkukötés előtt szívesen és színesen ecsetelik, mit tennének egymás nemi szervével, vagy mit szeretnének, hogy a másik azzal tegyen.
A "balsaja siska" (szó szerint: nagy fenyőtoboz), tán mondanunk sem kell, férfi nemi szervet, átvitt értelemben "nagyfőnököt" jelöl a szlengben.
A pénz témakörében is igen színes a szleng, és megint csak a növényvilágot idézi: a pénz ügy általában a "káposzta" (kapuszta) névre hallgat, az egymillió rubel "citrom" (limon), a milliárd pedig "görögdinnye" (arbusz). Az ezerrubelesre a "stuka" szót mondják, ami egyébként "dolog" értelemben is használatos. Ebből következően az ember az alábbi érdekes mondatot hallja a szájából kikunkorodni a piacon: "Egy stukát azért a stukáért? Maga viccel?"
Az újoroszok szóhasználata meglehetősen alpári, minden nekik tetsző dolog "krutoj" (szó szerint: meredek, lásd "klassz"). Míg az átkosban a "szerezni"-re az emberek még azt mondták: "dosztaty", azaz "valamit nagy nehézséggel megszerezni", az újoroszok erre már csak azt mondják: "ja vzjal" (elvettem).
Ha egy újorosz arról beszél, hogy "tetőt (krisa) szerez a feje fölé", ez azt jelenti, megvédi magát a többi "cápától".
Nyelv és gondolkodás
Az orosz tömör, kifejező, csodálatos nyelv Azok a kis töltelékszavak, amelyekkel más nyelv telezsúfolja a mondanivalóját, az oroszban ismeretlenek.
Például 1991 augusztusában, közvetlenül a puccs után a demokrácia győzelmét kommentálva egy értelmiségi az alábbi táviratot küldte egy másiknak: "Nyeuzséli dozsili?" Ez lefordítva valahogy így hangzik: "Csakugyan lehetséges, hogy megértük ezt a napot?"
A főnevek hímneműek, nőneműek vagy semlegesek, a latinban és a németben megtalálható főnévragozás náluk is él, tehát van alanyeset, tárgyeset, birtokos eset stb.
Az orosz igéknek különös zamatot ad, hogy létezik náluk egy roppant ravaszkás dolog, amit "igeszemléletnek" hívnak, s az igeidő és igemód mellett erre is figyelni kell.
Míg a nyelvük képes a tömörségre és a pontosságra, ők nem: Az orosz szószátyár nép. Mondanivalójukat nyújtják, mint a rétestésztát: nyitóbeszédek és záróbeszédek, filmek és elbeszélések náluk mind négyszer olyan hosszúak, mint másoknál.
Az orosz tévé az egyetlen olyan médium a világon, ahol előre megírt forgatókönyv vagy akárcsak megbeszélt irányvonal nélkül folynak a beszélgetések. Sőt az adásnak addig nincsen vége, amíg a vita tart.
A glasznoszty első mámoros napjaiban a pétervári és a moszkvai nézők késő éjszakáig fennmaradtak, hogy végigizgulják a kerekasztal-beszélgetéseket sugárzó televíziós programokat. Pitymallatkor a munkaadók és a minisztériumok képviselői már térden állva könyörögtek, függesztenék fel kicsit a vitát, hadd alhassanak egy keveset.
Az orosz nyelv roppant találékony és rugalmas, tele van szójátékokkal, sziporkákkal, más nyelvekből átvett jövevényszavakkal. Nem ódzkodnak úgy a külföldi kifejezésektől, mint a Francia Akadémia szigorú nyelvvédő tudósai. Az orosz vizsga mindig szóbeli, még az olyan tantárgyakból is, ahol az ember azt gondolná, nem ártana némi papír, körző és vonalzó.
Egész köteteket lehetne írna csak az orosz igekötőkről. Pl. a "szpal" azt jelenti, aludt, a "po-szpal" már azt, hogy elbóbiskolt, a "pere-szpal", hogy lefeküdt valakivel, azaz szerelmeskedett, a "za-szpal" pedig nem más, mint babát álmában agyonnyomni.
Az oroszok szenvedéllyel ugrottak fejest a számítástechnikába, ennek eredményeképpen angol szakkifejezések egész áradata épült be nyelvükbe.
Az oroszok a világ legrettegettebb szoftverkalózai: becslések szerint az országban használatos szoftverek mintegy 90%-át illegálisan másolták.
Egy egész keveréknyelv – amit bízvást nevezhetünk "anglosz"-nak (angol + orosz) – alakult ki úgy, hogy az angol szakszavak végére egyszerűen orosz képzőket biggyesztenek, például: "downloadirovaty".
Az oroszok imádják a szóösszevonásokat: így keletkezett a "gulag" szó, ami az állami táborrendszert jelöli, vagy a kolhoz (kollektív+gazdaság = téesz) és a szovhoz (tanácsi+gazdaság = állami gazdaság). A "szovjet" szó eredetileg nem jelent egyebet, mint "tanács"-ot. Ez lehet szóbeli tanács vagy emberek gyülekezete.
Az orosz nyelv adta a világnak a szputnyik (eredetileg "útitárs"), a kozmonauta ("űrhajós") és az intelligentsia ("értelmiség") szavakat.
Vannak olyan fogalmak, amiket az orosz nyelvvel tömörebben, árnyaltabban lehet kifejezni. Íme, pár példa: "toszka" – elvágyódás, szomorú érzés, hiányérzet, "posloszty" – talmiság, hitványság (emberekre és tárgyakra egyaránt használható).
A "szkucsno" (unalmas) szóval pedig egyszerre szinte két végletet is érzékeltethetünk: olykor azt jelenti, "hiányzol", máskor meg "elegem van".
Tanulságos annak a külföldi nyelvésznek az esete, aki doktori értekezését az orosz igék felszólító módjáról írta. Már a hazafelé tartó gépen ült, boldog mosollyal ajkán, mert elkészült a nagy mű: egy gyönyörűen és sok oldalról megtámogatott teória, amit több hónapos oroszországi tanulmányút és könyvtári munka előzött meg. Ekkor szeme rátévedt a "Tilos a dohányzás" feliratú táblácskára, amely olyan nyelvtani szerkezettel íródott, ami ott helyben megdöntötte csodásan felépített elméletét.
Az orosz nyelv igen alkalmas a kétértelmű megjegyzésekre, vitriolos paródiákra és faviccek faragására. Az évszázados cenzúra miatt az írók megtanultak áttételesen fogalmazni, az olvasók pedig a sorok között olvasni.
Minden orosz iskolás gyermek betéve tudja Ivan Turgenyev magasztaló szavait: "...Te nagy és hatalmas, igaz és szabad orosz nyelv! ...nem lehet elhinni, hogy ilyen nyelvet nem nagy népnek juttatott a sors!"*