Miért nem bírjuk a kínaiakat?
Írta: J. C. Jang
Pannonica Kiadó
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Xenophobe's Guide to The Chinese
Oval Books
335 Kennington Road
London SE11 4QE
Copyright © Oval Projects 1995
Fordította: MERÉNYI ÁGNES
Minden jog fenntartva
A Kiadó engedélye nélkül e kiadvány egyetlen részlete sem adható ki újra, nem tárolható, nem vihető át sem elektronikus, sem mechanikus, sem egyéb másolási technikával semmiféle rendszerbe.
Hungarian translation © Merényi Ágnes
Hungarian edition © Pannonica Kiadó
Tartalom
Nemzettudat és identitás
Nemzeti karakter
Értékek és magatartásformák
Otthon és család
Mániák
Egészség és higiénia
Humorérzék
Evés-ivás
Viselkedés
Szokások és hagyományok
Intézményrendszerek
Bűn és bűnhődés
Üzlet
Nyelv és gesztusok

Kína lakossága a maga 1,2 milliárdjával a világ teljes népességének majd 22%-át teszi ki. (Az angolok 48, a franciák 58, a németek 81, az oroszok 144, az amerikaiak 268, az indiaiak pedig 992 millióan vannak.)
Kína területe háromszorosa Indiáénak és valamivel nagyobb, mint az Egyesült Államok, de 1 és 3/4-szer elférne Oroszország területén.
Nemzettudat és identitás
Hogyan látják magukat?
A kínaiak tudják – világéletükben pontosan tudták –, hogy ők a Föld legnagyobb és legfejlettebb kultúrájának letéteményesei. Barbár hordák persze időről időre elfoglalták Kínát, hogy aztán a meghódítani vágyott kultúra fölébük kerekedjék és magába szippantsa őket erejével. A végeken a koreaiak, a vietnamiak és a japánok mind megtanultak fejet hajtani a kínai civilizáció előtt. Átvették írásrendszerét, filozófiáit, egyes szokásait, s ezzel tovább erősítették a kínaiakat saját felsőbbrendűségük tudatában.
A kínaiak tisztában vannak azzal, hogy ők az emberiség krémje. (Nem isten választott népe, hiszen semmiféle isten nem lehet elég hatalmas ahhoz, hogy ekkora nép fölött uralkodjon! A kínaiak isteneiket is maguk teremtették.) Mint az emberiség krémje nyilván szívből lesajnálnának minden más népet, ha eszükbe jutna más nép. De nem jut.
Hogyan látnak másokat?
A kínaiak "Csungkuo"-nak (Középső Birodalom) nevezik országukat. Számukra ez a civilizált világ középpontja, itt ugyanis emberek laknak. Minden más hely "barbár pusztaság", melyet idegen ördögök népesítenek be. Afrikában fekete ördögök, Hollandiában és Skandináviában vörös és szőke hajú ördögök tanyáznak, Európa többi részén, Amerikában és Ausztráliában pedig a nagy orrú ördögök bőre fehér és a szeme kék.
Az idegen ördögöktől oktalanság civilizált emberi viselkedést várni, botlásaikat jobb elnézni, bár ha gyermetegségükben túl messzire merészkednek, nem árt őket fennsőbbségesen rendre utasítani.
Néhány csodabogár még kínaiul is megtanul, ezeknek csodájára járnak, mint a beszélő papagájnak vagy a bolhacirkusznak, talán még emberi társaságba is bevezetik őket, ám ettől még nem válnak emberré.
A kínaiak nem ismerik az idegengyűlöletet. Olyannyira nem törődnek másokkal, hogy percnyi fáradságot sem pazarolnak holmi gyűlölködésre. Ha a pártvezetés elrendelne valamely külföldiellenes provokációt, megtennék engedelmesen, ám teljes közönnyel, ami tulajdonképpen megnyugtató...
A kínaiak a Föld egyetlen népével sem azonosulnak, mert nem hiszik, hogy léteznek velük egyenlők. Stratégiai okokból a harmadik világhoz sorolják magukat. Egy ideig, ugyancsak stratégiai okokból, fekete Afrikát is patronálták, de e barátság mögött semmiféle meggyőződés sincs. Ha pedig valakit utálni kell, akkor azok a japánok a világháborús megszállás miatt, de ezt az ellenszenvet is sikeresen palástolják – ki hinné? – stratégiai és kereskedelmi okok miatt.
A világ többi része iránti közöny a kínaiak alaptermészetéhez tartozik. Egy külföldi körülbelül ugyanannyira tud megsérteni egy kínait, mint egy kétéves kisgyerek. Ha ugyanis a sértett tudomást sem vesz a sértegető létezéséről, akkor hol a sértés?
Olyannyira nem vesznek tudomást senkiről, hogy még gúnyt sem űznek az idegenekből. A kínai viccek 
céltáblája szintén kínai. Őt a viccben Ah-fu-nak (Dinka) nevezik, valami testi hibája van, esetleg Kína olyan vidékéről származik, ahol különös tájszólásban beszélnek vagy fura szokásoknak hódolnak.
A Kínába érkező barbárok közül egyedül a nyugatiakba szorult annyi kulturális ellenállóképesség, hogy megőrizzék különállásukat. A mérkőzés eredménye ilyenformán döntetlen. A kulturális adok-kapok során a nyugatiak hozzászoktak az esernyőhöz, a teaiváshoz és a selyemruhákhoz, immár ők is porcelántálkából eszik a rebarbarát, vizsgáztatják a köztisztviselőket és termesztik a kínaiak hagyományos kedvenc virágait és növényeit. A kínaiak vasutat építettek, megtanultak pókerezni, cigarettázni, elsajátították a nyugatiak tudományos módszereit, saját képükre formálták a szocializmust, és rájöttek, hogy a nemzetközi kereskedelemben végtére nekik is lehet keresnivalójuk.
Mindez persze csak látszólag döntetlen. A kínaiak nagy távlatokban tekintenek a történelemre, és rendíthetetlenül hisznek abban, hogy az idő nekik dolgozik.
Nemzeti karakter
A Földön több mint egymilliárd kínai él nagyjából akkora területen, amelyen Kelet- és Nyugat-Európa együtt elférne.
Ők maguk legalább annyira különböznek egymástól, mint az európaiak, azaz vannak magas termetű, nagy csontú észak-kínaiak és apró, törékeny déliek. Egyesek török népekkel, nomád pásztorokkal keverednek, mások déli hegylakókkal vagy alföldi taj parasztokkal. Vannak, akik tégla- és gránittömb sorházakban laknak, vannak, akik sárga löszbe vájt barlangokban vagy szalmatetős vályogviskókban, beton lakótelepeken, állatbőr sátrakban, esetleg áttetsző papírablakos faházakban. Sokféle nyelven beszélnek, sokféleképpen öltöznek és még többféleképpen étkeznek.
E nagy változatosság ellenére nemzeti karakterük megdöbbentő egységről tanúskodik, amely egyebek közt nepotizmusból, konformizmusból, fatalizmusból, flegmatizmusból és zajfüggőségből áll össze.
Nepotizmus
Minden kínait a belső kapcsolatok, a család, a barátok szoros kötelékeinek rendszere éltet. E kapcsolatokat könyörtelenül kihasználják, persze cserébe kapcsolataik is kihasználják őket. Nem csoda, hiszen ha a kínai társadalom viharos tengerében felszínen akarnak maradni, csakis egymásra számíthatnak, senki más nem dob nekik mentőövet.
A kínai barátság megtörhetetlen; a barátok jóban-rosszban összetartanak, és így tesznek a rokonok is. Nem is tehetnek másként, az elszigetelt egyénnek esélye sincs. A szűk csoporthoz való feltétlen hűség a kínai jellem alapvonása.
Konformizmus
A hierarchia minden kínai számára természetes. A kezdeményezőkészséget eltiporják a felülről érkező parancsok, cserébe viszont mindenki lábbal tiporhatja alárendeltje függetlenségét. Így lehetséges az, hogy a mindenkori kínai vezetés oly sok kárt okozhat. Ezért tehették tönkre korrupt császárok saját dinasztiájukat, ezért tudják züllött családfők romba dönteni leszármazottaik életét anélkül, hogy felnőtt gyermekeik egyetlen szóval is tiltakoznának.
A Középső Birodalom polgára sosem lehet marginális személy Kínában nem léteznek különcök: az emberek vagy betartják a viselkedés elfogadott normáit, vagy dühöngő őrültnek tekintik és bezárják őket a nem-emberek közé.
Fatalizmus
Minden kínaiban mélyen gyökerezik a fatalizmus. Ha jól mennek a dolgok, fogadd el, élvezz ki minden percet, és lovagold meg tiszta erőből a szerencse hullámát; ha viszont rosszul mennek a dolgok, nem a te hibád, fogadd el azt is, szenvedj és reménykedj, hogy a balszerencse hulláma rövidesen erejét veszti. A kínaiak nemigen keresik az igazságot a sors által osztogatott kegyekben és csapásokban. Az istenektől sem várják el, hogy az arra leginkább méltót támogassák; természetesnek tartják, hogy annak az útját egyengetik, aki a legdrágább ajándékokkal vesztegeti meg őket – csakúgy, mint a kínai hivatalnokok.
Flegmatizmus
A kínaiak olyan sűrűn összezsúfolva élnek, ami egy nyugati számára elviselhetetlen volna. Családjuk és szomszédaik jelenlétét és hóbortjait annyi türelemmel, könnyedséggel tűrik, amivel más nem kelhet versenyre.
Nyilván sokat segít rajtuk a flegmatizmus. Ez sem új keletű jellemvonás: az óriásira duzzadt népsűrűség kényszerítette rájuk. Ebben az országban, ahol a mezőgazdaság szinte mindenekfölött áll, pazarlásnak számít a termőföldre építkezni, ezért a falusi házak parányi telkekre zsúfolódtak. Még a fallal körülvett nagyvárosokban, a császárság hivatalnokainak székhelyén is, inkább kivétel volt a tágas lakóhely, mint szabály
Magas fokú toleranciájukra úgy tettek szert, hogy megtanultak derűsen tudomást sem venni embertársaik létezéséről. Ennek nagy előnye: tényleg nem veszik észre, ha kollégájuk egész álló nap dobol az ujjával íróasztalán. Hátránya: szélsebesen megelőznek bennünket az utcán, majd csigalassúsággal folytatják útjukat, hogy átesünk rajtuk, hiszen amint kikerültünk látómezejükből, megszűntünk számukra létezni. A mi dolgunk, hogy a lábunk elé nézzünk.
A kínaiak mindig, minden körülmények közt mosolyognak, legyen szó tragédiáról, komédiáról vagy bármiről. Elfogadják az érzelmeket, meghajolnak előttük és tompítják őket, így kerülik az összeütközést. Máskülönben hogyan tudna annyiféle vérmérséklet ilyen kis helyen együtt élni?
Természetesen nem igaz, hogy észre sem veszik mások jelenlétét – tudat alatt nagyon is érzékenyen reagálnak a környezetük kibocsátotta majdhogynem láthatatlan jelzésekre, amelyek a személyes terükbe való még elfogadható behatolást jelzik. Ennek révén a kínaiak rejtélyesen képesek előre megérezni, amit kérdezni vagy tenni szándékozunk. Olvasnak a gondolatainkban, még mielőtt tudatosan megformáltuk volna azokat.
A társadalom persze időnként megadja az árát az általánosan uralkodó derűs egykedvűségnek: a túlzásba vitt toleranciától bizony megpattan egy húr, a kiismerhetetlen kínainak fölmegy az agyvize. Ekkor fölragadja a húsvágó bárdot, és közel s távol mindenkire lesújt. Két percen belül családjának java része – és néhány peches arra járó – hever körülötte vérbe fagyva. Azért a tudat alatti érzékenység és a tudatos nemtörődömség többnyire megteszi a magáét, így szerencsére az effajta tragédiák nem túl gyakoriak.
Zajfüggőség
A kínaiak nem szenvedhetik a csendet. Sőt, legalább annyira utálják, mint a legtöbb nyugati a nagy zajt. A csend magányt jelent, de ha van velünk valaki, az zajong. Ez ilyen egyszerű. Ha a kínai "remekül érzi magát", azt mondja, "re-nao", azaz "meleg van és zaj". A csend szükségképpen kizárja, hogy az ember jól érezze magát.
Magányos kínait ritkán látunk, mert csapatostul intézik ügyeiket. Ha egy kínai fekvő beteg, esze ágában sincs azt kívánni, hogy hagyják magára szenvedésével, és engedjék háborítatlanul lábadozni. Hosszú, tömött sorban érkeznek a rokonok, barátok, és a betegágy fölé hajolva fecsegnek, megvitatják a tüneteket, adják a tanácsokat a mielőbbi gyógyuláshoz, illetve bánatos fejcsóválással vigasztalják a haldoklót, mert persze nem hallják saját hangjukat a szomszéd szobában zajló koporsószögeléstől és a temetkezési vállalkozó embereinek lármájától, az új munka fölött érzett örömétől, vidám fütyörészésétől és trágár vicceitől.
Nyugaton minél drágább egy étterem, annál halkabb, annál süppedősebbek a szőnyegek. Kínában viszont az áraktól függetlenül minden étteremben kockakő és csempézett fal van a hangok felerősítése érdekében: a pincérek beordítják a rendelést a konyhába, a vendégek is teljes hangerővel társalognak, a gyerekek körbe-körbe rohangásznak az asztalok között és visítoznak.
A kínaiak kedvenc játéka a madzsong. Madzsongot kártyával is lehet játszani, de ilyet senki nem csinál. Túl csöndes volna. Vannak viszont e célra készített asztalok, jó zajos, visszhangzó asztallappal, hogy a kockákat minél hangosabban lehessen csapkodni. Ha megkérdezünk bárkit, aki járt Kínában, melyik volt a legjellegzetesebb hang számára, azt fogja felelni, hogy a madzsongparti, illetve a kockák keverésének hangja az asztalon. A kínaiak éjjel-nappal madzsongoznak, akár kétnapos partik is előfordulnak. És vajon mit szólnak ehhez a szomszédok? Egy rossz szót sem. Sőt, meg sem hallják, vagy ha mégis, fülüknek ez édes altatódal.
A kínaiak folyamatos zajban élnek. Ők maguk is állandó forrásai a zajnak, egyszerre függnek tőle és érzéketlenek iránta. Ha a jövendőmondó vagy a kalendárium szerint hajnali három órakor a legmegfelelőbb megejteni a házavató ünnepséget, akkor ennek így kell lennie. Mivel zaj, petárda vagy tűzijáték nélkül fabatkát sem ér egy szertartás, ezért a résztvevők petárdát eregetnek és zajonganak. Hogy feljelentik-e őket csendháborításért a szomszédok? Ugyan! Kisimult arcukon angyali mosollyal a másik oldalukra fordulnak az ágyban.
A kínaiak – és a többi ázsiai ember – fülében nem termelődik fülzsír. Ehelyett fehér, porszerű anyagot választ ki a testük, amely vélhetőleg ellensúlyozza a zajt, azaz szűrőként működik. Így az állandó lárma nem károsítja dobhártyájukat.
Csakis ilyen zajtűrő képességű kultúra teremthette meg – és viselheti el – a kínai zenét. A cintányérok, gongok, hiénabél-húrozatú hegedűk és fúvós hangszerek (melyek gusztustalan rottyantásaihoz hasonlókat Nyugaton a diliboltok kellékei keltenek) kakofóniáján csak ámul a vájatlan fülű hallgató. Nem egy Kínába látogató számára a kínai opera az utolsó hangélmény Közvetlenül utána beáll a teljes süketség.
Értékek és magatartásformák
A forradalom heveny szakaszában és az azt követő évek politikai mozgalmaiban nevelkedett és dolgozó kínaiak mind megismerték a céltudatosság, az egység és a lankadatlanul önzetlen építőmunka élményét, amely az erős és fejlett új ország felépítésére irányult. E lelkesedés java részét rossz irányba terelte és kihasználta a lelkiismeretlen pártvezetés, amely hangoztatta ugyan, hogy a nép egyszerű gyermekeiből áll, mégis fölébük helyezte magát és elszakadt a valóságtól.
Az 1949-es forradalom után rövid ideig úgy tűnt, hogy az új társadalom javáért érzett lelkesedés újjáéleszti az elvesztett ártatlanságot. Ám a lelkesedés lángja hamar kihunyt. Egy ekkora országban nemigen létezik társadalmi lelkiismeret; hogyan is törődhetne Ah-vong másvalaki gondjával-bajával, aki ötezer kilométerre lakik tőle, pusztán azért, mert az illető történetesen szintén kínai? Sőt, mit törődjön bárkivel, aki akár csak három utcával odébb lakik? Hiszen megvan neki a saját baja, nem is kevés. Ha meg valaki igényt tart a figyelmére, hát fizesse meg.
– Tehát az én cégemnek kívánja eladni az áruját? Ez nagyszerű, uram, de miért pont Öntől vásároljak és ne Ah-litől? Hogy mondja? Egy kétszemélyes kis nyaralás a Bahamákon? Nos, azt hiszem, valóban szükség lehet azokra az alkatrészekre... az orvosom szerint meg nagyon jót tenne nekem egy kis pihenés. Viszem a titkárnőmet is... ő, tudja... nélkülözhetetlen az üzleti levelezésben.
Gazdagság
Manapság új lelkesedés fűt mindenkit: nem a politizálás, nem is az országépítés, hanem a pénzszerzés vágya. Mostanában menő gazdagnak lenni és törekedni a szükséges és kényelmes kellékek megszerzésére. Motorok, márkás ruhák, Rolex óra, night klubok, szauna, masszázsszalon, drága éttermek, karaokebárok, nagy és fényűzően berendezett házak; napi ajánlat a feltűnő fogyasztás, különösen az ifjak és szemfülesek számára.
A középkorúak és idősek pedig elképedve és felháborodva tiltakoznak, hiszen ők nem azért vívtak véres forradalmat és izzadtak annyit, hogy a fiatalok most egy laza mozdulattal visszakapcsoljanak a forradalom előtti Sanghaj életstílusára.
Nekik alaposan a fejükbe verték a gazdag emberről szóló példázatot:
A gazdag ember díszes hintóját két káprázatos paripa húzza, a bakon libériás kocsis ül. Egyszer csak a gazdag ember megállítja a hintót, és az útirányt tudakolja egy szegény (de bölcs) járókelőtől. Megtudja, hogy rossz irányba halad.
– Semmi baj – mondja. – A lovaim gyorsak, mint a szél, szempillantás alatt elröpítenek bárhova.
– De hát az ellenkező irányba tartasz!
– Mit számít az, enyém a legjobb kocsis az országban.
– Minél tovább mégy, annál távolabb kerülsz úti célodtól!
– No és, van nálam egy nagy láda, teli pénzzel – ezzel a gazdag ember megparancsolja a kocsisnak, hogy hajtson, és rövidesen el is tűnik a láthatáron.
Mivégre tehetség, erő és pénz, ha a rossz utat választjuk? – moralizál a kínai tankönyv, alig leplezve, hogy olyan tévutakon bolyongó nemzetekre céloz, mint az Egyesült Államok és az (egykori) Szovjetunió, illetve minden más ország, amely nem találkozik a pekingi vezetés helyeslésével.
A kommunista állam létrejöttétől (1949) kezdve már az is kockázatosnak számított, ha valaki olyan gazdag volt (értsd: olyan szegény), mint egy jobb módú paraszt. Pénzért gyakorlatilag semmit sem lehetett kapni, már ha lett volna valakinek. Az osztályrendszer, amelyet az osztályon felüli kommunisták erőltettek a társadalomra, örökletesnek bizonyult, azaz a gazdag parasztok és földesurak gyerekei tovább viselték szüleik szégyenbélyegét. Ám a 90-es évektől ismét nem bűn gazdagnak lenni, és vannak is, akik degeszre keresik magukat. Persze sokan úgy, hogy a közpénzeket és a helyi önkormányzatok forrásait irányítják saját zsebükbe, míg a tanácstalan, összezavarodott és kizsákmányolt tömegek látástól vakulásig dolgoznak, és fogalmuk sincs arról, melyik magatartásmintát kövessék.
Hongkongban ilyen zavar sosem támadt. Az ott élő kínaiak korra és nemre tekintet nélkül mind tudják, hogy a gazdagság bárki mellé odaszegődhet. Hongkongban nyüzsögnek az újdonsült milliomosok, és itt a legmagasabb a világon az egy főre eső Rolls-Royce-ok aránya. Ugyancsak itt található a legtöbb Mercedes az egyéb autómárkákhoz viszonyítva. Hongkongban láthatók a világ legmagasabb és legkülönlegesebb luxus felhőkarcolói, legjobb szállodái, itt a legsűrűbb az étteremhálózat és itt a legmagasabb a lóversenybevétel. Bármerre nézünk, szemünk elé tolakszik a gazdagság. Jól táplált menedzserek suhannak limuzinjaikban az utcán, arcukon önelégültség, szájuk jobb sarkában szivar, a bal sarkát ugyanis kötelező jelleggel a mobiltelefon foglalja el. A többiek pedig nem irigységgel, hanem elismeréssel nézik őket, és nem is tesznek megjegyzéseket a rohadék gazdagokra, hanem azt latolgatják, vajon mikor jutnak ők is ebbe az állapotba – merthogy ez bekövetkezik, ahhoz kétség sem fér –, és sietnek haza terveket kovácsolni.
A "kínai uzsorás" kifejezés önellentmondás, hiszen a gazdagság legfőbb célja a vagyon mutogatása, ennek eszköze pedig a költekezés. Régen, amint elegendő pénz állt a házhoz, az ember azonnal ópiumfüggő lett, s erről soha többé nem is kellett lemondania. Ennek révén mindenkinek tudtára adhatta gazdagságát és a szükséges tiszteletet is kivívhatta.
Mostanában divatosabb dolog új egyemet alapítani, nemes célokra adományokat tenni, exkluzív klubokhoz csatlakozni, hadihajó méretű autókat tartani, illetve az egzotikus konyhaművészet remekeivel táplálkozni (minél ritkább egy fogás, annál jobb, hogy milyen íze van, az mindegy...). Kantonban divatba jött, hogy az ételeket 24 karátos aranylevelekkel körítik, hiszen még a legdrágább különlegesség sem elég drága ahhoz, hogy eleget tegyen a feltűnő fogyasztás követelményeinek.
Boldog parasztok
A kínaiaknak 4000 éven át sikerült fenntartaniuk a mítoszt, hogy a parasztok a társadalom legfelsőbb és legfontosabb osztálya – eltekintve persze az ország vezetőitől. Így tanította Konfuciusz, így tanították a tanítványai, filozófusok, politikusok és tanárok hosszú sora.
Milyen romantikus is a mezítlábas pór képe, midőn az ekeszarvval kezében, sárosan, de boldogan szökdécsel a barázdában igaz barátja, a csámpás vízibivaly mögött. Ha eszébe jut megbecsült helye a társadalmi ranglétrán, a boldogságtól szinte ordítani tudna. Felesége sorsa is csupa öröm, ahogy kecsesen hajolgatva ültet és gyomlál az elárasztott rizsföldön, s eközben az ég kékje tükröződik a dagonyában.
Az idilli kép persze tudomást sem vesz a vízibivaly hírhedt csökönyösségéről, a vízben szaporodó maláriaszúnyogokról és a sárban élő, schistosomiázist terjesztő csigákról. Nagyvonalúan átsiklik az éhezésről és a nyomorról szóló jelentéseken, a kényszerbérleteken, a többszörös adószedésen, a bürokrácián, és arra int: a parasztok érezzék kiváltságnak, hogy ezt a munkát végezhetik.
A kommunista vezetők is ebbéli meggyőződésükben küldtek több millió városlakót vidékre a hatvanas-hetvenes évek dicsőséges kulturális forradalma során. Az élmény olyan mély hatással volt az urbánus tömegekre, hogy percnyi késlekedés nélkül visszaszökdöstek városaikba, hiszen nyilván méltatlannak érezték magukat arra, hogy a parasztok mennyei sorsában és társaságában osztozzanak.
Vallás
Kínát a 19. században a "400 millió buddhista országának" tartották. Ez a meghatározás ma már persze nem igaz. Először is ott volt a három évtizedes vallási elnyomás 1949-től kezdve, másodszor pedig a népesség a háromszorosára nőtt.
Az előbbi kijelentés persze a 19. században is félreértésre adott alkalmat. Igaz ugyan, hogy volt Kínában 400 millió buddhista, de volt ugyanakkor 400 millió hagyománytisztelő, 400 millió taoista és 400 millió természetimádó is.
A kínaiak hite mindig is széles skálán mozgott rugalmasan. Kizárólagosságra sosem törekedtek, bármely útjukba kerülő istent (netán istennőt) készséggel imádtak, ha úgy érezték, megéri. A vallás kétirányú folyamat, afféle szerződés, amelyet mindkét félnek illő betartania. Ha egy szegény parasztember nem sajnál súlyos összegeket áldozni ételre, gyertyákra és tömjénre, akkor joggal várja el, hogy viszonzásul a gazdagság, a siker, a jó egészség és a szerencse áldásaiban részesüljön. Ám ha egyik sem jut osztályrészéül, más istenséghez pártol.
A vallás gyakorlata sokkal fontosabbnak tűnik a hitnél. Ha egy kínai komolyan elgondolkozna a hit kérdésein, nyilván kétségei támadnának a dolog hatékonyságát illetően, amikor például ősei szellemét imádja, vagy ha buddhistaként feltételezi, hogy elhalt szülei, nagyszülei, dédszülei és így tovább a lélekvándorlás során valaki vagy valami alakjában új életre keltek.
Ám ez a veszély nemigen fenyeget – töprengés helyett az ősök szellemével együtt a buddhizmus többi istenéhez is imádkozik. Biztos, ami biztos, hátha mindannyian valamiféle spirituális hatalom birtokában vannak, amely hasznunkra válhat. Különben sem a mi hibánk, ha az istenek esetleg összeütközésbe kerülnek egymással: az az ő dolguk, rendezzék el egymás között.
Szex
A kínaiak meggyőződése szerint a szex olyasvalami, amire az ország vezetőinek nagy szüksége és joga is van, mégpedig tetszőleges mennyiségben. Mao elnöknek állítólag számos fiatal lány állt rendelkezésére, hogy fenntartsa és megújítsa életerejét. Ha pedig az Anyacsászárnénak (aki a 19. század végén erején felül megtett mindent, hogy az általa képviselt dinasztiát tönkretegye) csak tizedannyi szeretője lett volna, mint azt a szóbeszéd tartotta, akkor sokkal több időt töltött volna hálószobai tevékenységével, mint kormányzással.
Nyugaton a szex mindenütt jelen van és mindenkinek születési előjoga (nem is beszélve a születési arányszámokról). Kínában azonban a pártvezetés nem tartja illendő beszédtémának, illetve a lakosság figyelmébe ajánlandó ügynek a szexet. A népesség számából arra következtethetünk, hogy a dolog jelen van, de mégsem helyes, ha a tömegek nyakló nélkül élnek vele!
A kínai férfiak számára a legfőbb vonzerő a női bőr: a hibátlan, tükörsima, bársonyos és ragyogó halvány bőrtől azonnal elolvadnak, még ha gazdájának haja zsíros csomókban lóg is, netán hallókészüléket, szódásüveg vastagságú szemüveget vagy piszkos munkásnadrágot visel. A nőies formák egyáltalán nem számítanak, mert ezek már a felnőttkor sajátosságai, és a kínai férfiakat csakis a kislányos dolgok izgatják. Imádják, ha a nők bébihangon gügyögnek, ha bársonyos a bőrük, mint a babáknak, ha duzzognak és biggyesztik az ajkukat, mint egy ötéves, ha felváltva szégyellősek és pimaszok, egyszóval, ha gyermetegen viselkednek.
Míg a nyugati hímek a hosszú lábú, széles csípőjű, keskeny derekú, nagy mellű és kihívó tánckari macákra buknak, a kínai táncosnők lába egyáltalán nem látható a színpadon, mellüket láthatatlanná lapítják, piruló orcájukat s rajta a leányos grüberlit szemérmesen ruhaujjuk és kecses kicsiny kacsóik mögé rejtik. Innen pillognak kacéran csillogó szemmel az elbűvölt ifjakra, akiket bájaik szenvedélyre lobbantottak.
A kínai irodalom férfiideálja talpig selyembe burkolt, enyhén nőies, kissé kótyagosan lankadt... no és persze gazdag porcelánfigura. Tény, hogy a regényekben ennél heroikusabb alakok is előfordulnak, vaskos háryjánosok, vérszomjas nagyevők, nagyivók, nagyéletűek, ám ezeknek másfajta nőkkel, mint alantas nimfomániásokkal vagy kerítőnőkkel nem is lehet kapcsolatuk: Az efféle némberek persze a könyvekben mindig dicstelen véget érnek (általában a hős keze által), és a hős szerencsére sosem jut el a szennyes testi kapcsolatig. A "derék legény", az amerikai rögbiző, nagypofájú sörissza kínai megfelelője valahogy nem piszkálja a tinédzserlányok erotikus fantáziáját, miközben pénzes, úri és finomkodó vetélytársa learatja az összes babért.
Ha tényleg hihetünk az irodalomnak, az ideális nő orra olyan, "mint egy álló helyzetű epehólyag" – ezt a képet sűrűn alkalmazzák a konyhából lelkükben sosem szabaduló kínaiak. "Óh, én drága szívem és májam..." (értsd: kedvesem) – énekli az epekedő szerelmes.
A kínai történelem legcsodásabb szépségének Hszi-Sit tartják. Olyan törékeny volt, hogy a legcsekélyebb szellőnél erősebb légáramlat elfújta, és olyan pihekönnyű, hogy könnyedén táncolt egy lótuszlevélen, mégsem süllyedt el a vízben, lába pedig oly apró, hogy könnyűszerrel elfért elbűvölt szerelmese tenyerében.
A kicsi láb egyenlő lett a széppel és szexissel. Így született a lábelkötözés nemes hagyománya. Szélsőséges esetben előfordult, hogy az elkötözött lábfej mindössze 7-8 centiméteres maradt, ezt nevezték "Aranylótusz láb"-nak. Az nem számított, hogy a nőket állandóan fájdalom gyötörte, lábuk elüszkösödött és örökre torz maradt; a kínai férfiak gyönyörűnek találták... E szokás emlékét ma már csak néhány szerencsétlen öregasszony őrzi, akik bottal bicegnek vagy unokáik cipelik őket a hátukon.
Tanulás
Ha van valami, ami évezredeken át változatlanul megőrizte értékét Kínában, az a tudás és a tanulás tisztelete. Annak ellenére, hogy az ország története során a lakosság 20%-ánál többen sosem tudtak írni-olvasni, minden kínai azt vallja, hogy a kultúra és az írástudás szorosan összefügg, és mindkettő mélyen gyökerezik a nagy kínai hagyományban.
Persze voltak korszakok, amikor egyesek elfeledték ezt. Az első kínai császár, aki i.e. 221-től 210-ig uralkodott, egyik ilyen feledékenységi rohamában élve eltemettette a birodalom tudósainak színe javát, majd hibáját azzal tetézte, hogy kiásni is elfelejtette őket. Mao elnök olyannyira szomjúhozta a tudósok szavát, hogy a következő jelszóval buzdította vitára és véleménynyilvánításra őket: "Virágozzék száz virág, hangozzék száz vélemény!" Majd miután meghallgatta véleményüket, nyilván szintén emlékezetkiesés folytán mindannyiukat átnevelőtáborba küldte.
A kínaiak oly nagyra értékelik a tudást, hogy szinte hihetetlennek tartják azt, ha egy tudós olyan világias dolgokra törekszik, mint a tisztes munkabér. A kínai tudósokat, tanárokat szegényes, szakadozott ruhájukról, sápadt, beesett arcukról ismerjük meg, és arról, hogy gyalog járnak, mert így megspórolják a buszköltséget. A kantoniak, akiknek mindenre van egy mondásuk, ezt így fogalmazzák meg: "Ha nem vagy koldusszegény, nyilván nem tanításból élsz."
Sok kínai osztja azt a sajátos nézetet is, miszerint egyik tanár sem adja tovább maradéktalanul saját tudását. Hogy is taníthatná meg a kungfumester tanítványait minden egyes titkos fogásra? Hiszen ezzel azt kockáztatná, hogy a tanítványok ellene fordulnak és legyőzik őt.
A kínaiak vélekedése szerint a tudás egyre fogyatkozik: a világ minden nappal egyre tudatlanabb lesz.
Otthon és család
A hagyományos kínai család igen népes volt. A szokás azt diktálta, hogy a fiúk házasságkötésük után is otthon maradjanak és régi családjuk körében éljenek saját új családjukkal. Az ő fiaik ugyanezt tették, ha rájuk került a sor. A lányok természetesen kiházasításuk után férjük családjába kerültek. Néhány generáció alatt így még viszonylag alacsony szaporulat mellett is hihetetlen mennyiségű ember élhetett egy fedél alatt.
Egy ilyen csoport irányítása nem volt egyszerű. A családfő (apa, nagyapa, kinek mi) a törvény szerint is szinte korlátlan uralommal rendelkezett, és a családi hierarchiában minden férfinak, nőnek és gyereknek meg kellett tanulnia a maga helyét. Ez azt a célt is szolgálta, hogy ha a "csípési sorrendet" tiszteletben tartották, nem lehetett sem vita, sem veszekedés – vita ugyanis csak egyenlők között lehetséges, és ez a hierarchia nem ismerte az egyenlőséget.
A ranglétra alján az asszonyok álltak, ám ha valamelyik elég hosszú ideig élt és elég szerencsés volt, előbb-utóbb parancsolgathatott a menyeinek. Ilyenkor aztán – annyi év letorkolás és elnyomás után – az anyós nyeregben érezhette magát, és jaj volt az összes menyecskének!
A család súlyos láncokkal béklyózta meg az egyént, amelyeket nem lehetett csak úgy széttörni, hiszen az összeláncolt csoport erőtartalékot és támogatást is jelentett. A család jóban-rosszban összetartott. Valaha, ha egy családtag elkövetett valamit, az egész családot vagy a család bármely tagját megbüntethették érte. Az atyját tisztelő fiú átvállalhatta bűnös apja halálbüntetését; ha egy családtag áruló lett, a többiek is halállal bűnhődtek. Az érem másik oldala viszont az, hogy ha az egyik családtag meggazdagodott, mindenki részesült a szerencséből.
A "család" kifejezés kizárólag az apai ágat jelentette. Az anyai ág senkit nem érdekelt, az apai ág viszont mindent meghatározott. A férfiak nem vehettek feleségül velük azonos vezetéknevű lányt, hiszen az vérfertőzésnek számított. Anyai nagybátyjuk lányával – első unokatestvérükkel – viszont mindennemű rosszallás vagy büntetés nélkül összeházasodhattak, hiszen más vezetéknévvel a lány már rokonnak se minősült.
A magas csecsemőhalálozás, a betegségek, a háborúk, a szegénység és a társadalmi nehézségek együttesen kordában tartották a családok létszámát, ott, ahol mégis sikeresen sokasodtak volna, az anyós mindent megtett azért, hogy a fiatalok inkább elköltözzenek, mintsem elviseljék az együttlakás örömeit.
Az egykepolitika
Az ötvenes években Kínában többféle születésszabályozási politika érvényesült. Ez afféle húzd megereszd meg játék volt, némi őrülettel vegyesen. Egy ízben például egy idős népigyógyász azt a javaslatot tette a kormánynak, hogy az asszonyok nyeljenek le naponta több élő ebihalat, mert úgy vélte, hogy hosszú távon az terméketlenséghez vezethet.
Mao Ce-tung viszont úgy határozott, hogy minél többen vannak a kínaiak, annál erősebbek. Ezzel az elvi alapvetéssel – no és persze szórakoztató tévéműsorok híján – az emberek dicséretes buzgalommal láttak neki a fajfenntartás embert próbáló feladatának. 1949-ben a népesség 450 millió körül mozgott, 1995-re pedig meghaladta az 1 milliárd 200 milliót, és becslések szerint ez aztán még mindig emelkedik.
Még a Mao tévedhetetlenségében legelszántabban hívők is belátják ma már, hogy a Nagy Kormányos iránymutatása zsákutcába vezet, ezért irányváltoztatással próbálkoznak.
Mezítlábas orvosok róják évek óta számtalan falu utcáit és próbálják felvilágosítani a tévelygő lakosságot, hogy mi okozhatja a nagy szaporulatot. Ingyen osztogatják a fogamzásgátló eszközöket, támogatják a terhességmegszakítóst, és helyi női alakulatok próbálnak beférkőzni a házakba és szemmel tartani a szomszédok biciklijei helyett a havi ciklusukat. Óriásplakátok hirdetik a kicsi és gazdag család előnyeit. A hetvenes évek vége felé hivatalosan is megjelent az egykepolitika, népszerűsítették a késői házasságkötést, és azok a házaspárok, akik egyetlen gyermekük megszületése után sterilizáltatták magukat, pénzügyi juttatásokban részesültek. Igyekeztek úgy alakítani a közvéleményt, hogy nyomást gyakoroljon minden önző lélekre, aki egynél több gyereket akar. Néhány túlbuzgó hivatalnok attól sem riadt vissza, hogy kényszerabortuszt végeztessen az egykepolitikával szembeszegülő asszonyokon.
Persze ha minden házaspárnak csakis egy gyermeke születik, a népesség évtizedekig még akkor is tovább növekedett volna, hiszen rengetegen éppen szülőképes korúak. Vidéken, ahol az ellenőrzést amúgy is könnyebben kijátszhatták, aligha lehetett meggyőzni az embereket, hogy a sokszoros gyermekáldás nem helyes dolog és hogy nem ez az öregkori éhezés elleni legszilárdabb biztosíték.
A városokban – ahol a népesség mindössze 30%-a lakik – az egykepolitika viszonylag sikeresnek bizonyult. A pirospozsgás, selyembe-bársonyba öltöztetett duci kisdedek remek propagandaanyagul szolgálnak. A büszke szülők egykéjük minden lépését vigyázva parádéznak velük a parkban. Minden reményüket a "kicsi császárokba" fektetik, akik ennek pontosan tudatában is vannak. Szüleik túltáplálják, túlöltöztetik, túlpátyolgatják őket, ettől ők kényeskednek, követelődznek, nyafognak és kivágják a hisztit (meg bármit, ami a kezük ügyébe kerül), vértolulást okozva a régebbi vágású felnőttekben, akik fittyet hánynak a gyermeki jogokra, s égnek a vágytól, hogy egy bambuszpálcával jól elfenekeljék a kis édeseket.
Ha az egykepolitika folytatódik, a kínaiak esetleg fölfedezhetnek egy újfajta társadalmat, amelyben nincsenek testvérek, unokatestvérek, nagynénik, nagybácsik, unokaöcsök és unokahúgok, ahol a gyerekek kizárólagos rokonai a szülők és a négy nagyszülő, akik egymással versengenek a kényeztetésben. Az ilyen gyerek valószínűleg nem úgy nő föl, hogy felelősséget érez mind a hat öregedő emberért. Akárhogy is, országos méretekben lehetetlen lesz fejenként hat emberről gondoskodni. Máris túl sok az ember. És túl kevés a gyerek.
Válás
A válás régebben csakis a férfiakat illette meg – ők elválhattak az asszonytól, fordítva viszont nem. Válóokot nem volt nehéz találni. Hét fő ok is kínálkozott: ha az asszony nem tudott fiút szülni – ezt természetesen az ő hibájának tekintették –, ha ledéren viselkedett – beleértve a lustaságot is –, ha nem szolgálta alázattal anyósát és apósát, ha lopott, féltékeny volt, túl sokat beszélt, vagy ha gyógyíthatatlan betegségben szenvedett. A gyakorlatban viszont a válás igen ritka volt, nem mintha az asszonyok nem beszéltek volna sokat, vagy időnként ne szültek volna lányokat, hanem azért, mert a válás következtében keletkező bonyodalom a házaspár családjai között egyszerűen nem érte meg a fáradságot.
A kommunista Válási Törvényt az elsők közt fogadta el a Kínai Népköztársaság törvényhozása. 1950-ben lépett érvénybe, mindössze egy évvel a győztes forradalom után. Mindkét nem számára lehetővé tette a válást, sőt hozzásegítette a nőket az azonnali különéléshez, ha a család által szervezett, boldogtalan házasságban éltek, vagy ha a másodfeleség (ágyas) szerepét kellett játszaniuk.
A kezdeti lelkesedés után a válások száma ismét nagyon alacsonyra süllyedt. Ennek egyik oka, hogy a válási procedúra cseppet sem könnyű dolog: át kell ugyanis esni a kötelező békéltetési tárgyalásokon. A békéltetők pedig gyakran mindenáron együtt akarták tartani a házaspárokat, vélhetőleg azért, mert a békéltetésnek is megvolt a tervekben előirányozott sikerességi százaléka. Egy brit tévéstáb a nyolcvanas évek elején részt vett egy békéltető tárgyaláson, ahol az asszonyt kényszerítették, hogy a férjével maradjon, annak ellenére, hogy a férj visszatoloncolta nejét és újszülött lányát a kórházba, és teljes komolysággal felszólította az orvost, hogy varrja vissza a gyereket az asszony hasába, mert ő inkább fiút szeretne...
A kilencvenes évek óta a válások száma egyenletesen emelkedik, jelezve Kína belépését az elégedetlen házastársak nemzetközi közösségébe.
Lakásviszonyok
A kínaiak nemigen törődnek otthonuk küllemével és gondozásával, valószínűleg azért, mert kevesen engedhetik meg maguknak az ilyesmit. A lakások meglehetősen szegényesek, az ingóságokat bezsúfolják oda, ahol éppen helyet találnak nekik, a fennmaradó résekbe pedig az emberek kerülnek. A vendéglátás éttermekben és nem otthon történik. E körülmények közepette tehát kevés kínai büszke az otthonára.
Hongkongban, ahol az ötvenes években tömeges olcsó lakásépítési programot indítottak, kiderült, hogy a munkájukban sikeres lakók közül alig néhányan akartak jobb lakásba költözni; a társadalmi mobilitás nem járt együtt a lakási szokások mobilitásával. Jól menő, öltönyös, elegáns autókon járó üzletemberek képesek olyan lepusztult helyen lakni, melyeket átmeneti szükséglakásnak építettek a leginkább rászorulóknak.
Persze mindig létezett a felső tízezer, akik megengedhették maguknak a jó minőségű házak luxusát. A szólás és a szokás persze azt diktálja, hogy "Fakapu fakapuhoz, bambuszajtó bambuszajtóhoz", ami azt jelenti, hogy az ember lehetőleg saját társadalmi – magyarán vagyoni – köreiből házasodjon. E bölcs tanácsnak igazából semmi köze a sznobizmushoz, sokkal inkább az emberi természethez; hogyne, hiszen kinek jó az, ha a szegény rokonok folyvást jönnek és kunyorálnak?
Gyerekkor
A kicsi kínaiak tündériek, ebben mindenki egyetért. Totyognak körbe, majd egy kis dombra lecsücsülve, leguggolva a nadrágjuk ülepén gondosan nyitva hagyott hasítékon át elvégzik szükségleteiket, ahol és amikor épp rájuk jön, a felnőttek meg édelegve ámuldoznak a hőstetten.
A lányoknak ötéves korukban kell beszüntetniük a gügyögést és a totyogást, és kezdődik számukra a házimunka, de a fiúk kétszer annyi ideig gügyöghetnek és totyoghatnak, mielőtt bárki bármit is várna tőlük.
A gyerekeket a család teljes jogú tagjának tekintik, nem küldik őket lefeküdni, nem intik csöndre, nem rekesztik ki még a legfelnőttebb témákból sem. Ha netán túllépnék az illem határát – mely elég széles és rugalmas –, előfordul, hogy komoly verést kapnak valamelyik szülőjüktől, és ebbe más felnőtt még elvétve sem szól bele.
Öregkor
Az idősek iránti tisztelet mindig meghatározta a kínai természetet. Mély megvetéssel sújtották a nyugatiakat, amiért azok szívtelenül kirekesztik a családból az öregeket és szociális otthonokba dugják őket. Ez a nagy tisztelet manapság mintha megingani látszana, sőt, úgy tűnik, a szociális otthonok napja is felvirradóban van – no persze nem a pártvezetők részére! A pártvezetők – különösen a jótállási idejüket jócskán túlhaladottak – iránti tisztelet oly töretlen, hogy nézeteik minden kérdésben szentek és sérthetetlenek.
Állatok
A kínai háziállatok sorsa mostoha. A gyerekek kínozzák, a felnőttek elhanyagolják, félrerúgják vagy megeszik őket. Legtöbbjük sovány űzött és meggyötört – ami valójában az egészséges életösztön megnyilvánulása, hiszen ha jó erőben lennének, egy kantoni menten felfalná őket.
A kutyák éjszaka szinte megvadulnak, ugatnak és harapnak, nyilván bosszúból a napközben elszenvedett sérelmekért. A zajra persze senki rá se hederít, így aztán zavartalanul vonyítanak egész éjjel.
Csak a madarakkal bánnak jól – ha csinos, de szűkös kalitkába zárva élni jó bánásmódnak tekinthető. Őket az énekük miatt kedvelik. Éneklésre úgy bírják őket, hogy jó sokat összezsúfolnak, így agresszívan fütyülik a saját területük jelét, és hamar elpusztulnak agyvérzésben. A másik megoldás, hogy életük nagy részét letakarva töltik, hogy ne vegyenek tudomást a többiről.
Mániák
Férfiasság
A kínai férfiak a szexuális teljesítmény megszállottjai. A megfelelő teljesítmény biztosítása érdekében gondosan megválogatják, mit esznek, és nem is számít igazi tökös kínainak az, aki nem tudja felsorolni, melyek azok az ételek, amelyek növelik, illetve amelyek csökkentik a potenciát. A legvalószínűtlenebb dolgokban is felfedezik a szexuális serkentőket.
– Miért eszi ezt a szörnyű büdös izét?
– Jót tesz a férfiasságnak!
– Vegyen még ebből a finom kelkáposztából!
– Ó, nem, köszönöm, nem használ a férfiasságomnak!
– Szereti az édesvízi sanghaji rákot?
– Nagyon, de szerencsére csak rövid ideig van szezonja, mert rontja a férfiak teljesítményét.
– Parancsol egy kis guavát?
– Isten őrizz, az csak nőknek való!
Az élő kígyóból kivágott epehólyag állítólag szintén nagyban növeli a szexuális teljesítményt, és a hagyományos kínai gyógyszertárak nagy forgalmat bonyolítanak a szárított lópéniszből és hasonlókból. Felszeletelik, mint a sárgarépát, és levest főznek belőle. Ezt a levest csakis férfiak fogyasztják, ami rendben is van, mert így senki nem jöhet rá, hogy a dolog férfira-nőre egyaránt hatástalan. Ezt a kulináris kuriózumot körülményesen "lófaroknak" nevezik, és ha a járatlan érdeklődő megkérdezi, ugyan miért használ a férfiasságnak a ló farka, akkor udvariasan felvilágosítják, hogy ez a "másik farok".
A legfőbb serkentők persze maguk a nők, s közülük is a szüzek. A kínai férfiaknak már egy érintetlen nő említésére is csorog a nyáluk, és senki nem vonja kétségbe a legendákat, hogy a pártvezetés állandó utánpótlással rendelkezik fiatal lányokból. "Ha hatalmadban állna, te talán nem tennéd?" – kérdezik.
A kínai és a maláj férfiak közös hisztériában szenvednek: a "zsugorodó pénisz szindrómá"-t az orvostudomány Koro néven ismeri. Amikor közelít a roham, a beteg retteg, és úgy érzi, pénisze visszahúzódik a testébe. Mivel közismert, hogy ha egy férfi pénisze teljesen eltűnik vagy összezsugorodik, akkor az illető meghal, ezt megelőzendő sokan köveket kötnek a kérdéses testrészre, esetleg ruhacsipesszel vagy evőpálcikával nyújtják, de az is megtörténik, hogy a nemes szervet kezükben tartva ordítva rohannak a legközelebbi kórházig sürgősségi ellátásra. 1967-ben Szingapúrban olyan heveny Koro járvány ütötte fel a fejét, hogy még a British Medical Journal is cikkezett róla.
Kung-fu filmek
Minden kínai legfőbb mániája szerte a világon: a kung-fu film. A kung-fu filmhez nem szükséges cselekmény, bonyodalom, bőven elég a jó fiúk meg a rossz fiúk összecsapása és a leleményes effektek.
A kung-fu mestere minimum öt-hat méter magasra ugrik a levegőben és legalább húsz méterrel gonosz ellenfele mögött ér földet, aki éppen le akarta őt lőni a ruhaujjába rejtett és karjára csatolt rugós kilövőszerkezetből záporozó halálos nyílvesszőkkel. Csettintésére fekete felhő kerekedik, melyben elmenekül, gyorsabban rohan, mint a rossz fiú sportkocsija, és persze játszi könnyedséggel győz le tucatnál több állig felfegyverzett, csúf gazfickót. A küzdelem végeztével a lemészárolt ellenfelek véres halomban hevernek a tisztáson vagy az erdőszélen, ahol éppen előkészítették orvtámadásukat.
Ha a mozik éppen zárva vannak, akkor kimeríthetetlen kung-fu videóanyag áll rendelkezésünkre a boltokban vagy a kölcsönzőkben. A nap azon üres perceiben, amikor se mozivászon, se képernyő nincs a közelünkben, be kell érnünk a kung-fu képregények rémisztő illusztrációival és rikító színvilágával.
Szerencsejátékok
A kínaiak számára a szerencsejáték nem csak holmi "játék". Ők az ilyesmit sokkal komolyabban veszik. Emellett a , játék" kifejezés vidámságot, szórakozást takar, és a kínaiak már réges-rég túl vannak azon, hogy szórakozásképpen űzzék a szerencsejátékokat. Náluk vérre megy a dolog, nagyobb tétben játszanak, mint amennyit elveszíthetnek. Ez igazi játékszenvedély Egymilliárd ember között persze mindig akad néhány nyerő, és ez csak sarkallja a többit a játék folytatására.
Mindent pénzben játszanak és mindenre fogadnak: a futballra, biliárdra, lóversenyre, rulettre, kockapókerre, kártyára, madzsongra, dominóra, agárversenyre, tőzsdére, lottóra, snúrra, snóblira, választásokra, valutaárfolyamokra, jövendőre, krikettre, kakasviadalra, teknőcversenyre és még sorolhatnánk a végtelenségig. Kantonban a 19. században állítólag egy narancsárus fogadást kötött vevőivel, hány magot találnak a felvágott narancsokban, sőt többféle esélyt is adott aszerint, hogy hányat számoltak meg. A szerencsés vevők meg ingyen ehették a narancsot.
Hongkongban egyetlen futamra nagyobb összeggel fogadnak, mint Európában egy-egy teljes lóversenyen, s az sem ritka, hogy sok látogatót be sem engednek a lóversenypályára, mert már megtelt.
Sok kínai állítja, hogy nem játszik szerencsejátékot. Ezt úgy értik, hogy pillanatnyi pénzzavaruk nem teszi lehetővé, hogy fogadjanak. Ezt lefogadhatjuk.
Egészség és higiénia
A kínaiak megszállottan törődnek az egészségükkel is. Vagyonokat költenek a vajákosok csodaszereire, valódi orvosokra és az alternatív gyógyítók megszámlálhatatlan fogására. Válogatás nélkül tobzódnak a prevenciós gyógyitalokban és gyakorlatokban, a masszázsokban és gyógyteákban, tablettákban, pasztillákban, kanalas orvosságokban, spray-kben, inhalátorokban, krémekben, balzsamokban, kencékben és olajokban, borogatásokban, pakolásokban, tapaszokban és cseppekben.
Legfőképpen azonban az oltásokat imádják. Megfázott? Oltassa be magát! Vagy válasszon újabb oltást, hátha influenzás is. És ha lehet, jöjjön vissza a jövő héten egy kis vitamininjekcióra, ha netán az előző kettő legyengítette...
– Éreztem, hogy valami nincs rendben velem, mondta is Vang doktor, hogy oltassam be magam, ezek szerint tényleg beteg voltam.
Ha egy orvos akupunktúrával gyógyít, annyi pénzt kereshet, amennyit nem szégyell.
Régen a legsúlyosabb népbetegség Kínában a tuberkulózis volt, de manapság már a dohányzás okozta betegségek és a különféle daganatok vették át a vezető szerepet a halálozási okok között. Az emberek várható élettartama ennek ellenére növekedett, és ma már alig különbözik a nyugat-európaitól. Azért a kínaiak tudnak egyet-mást az egészségről.
Gyógyszerek
A kínaiak egészségmániáját az a szilárd meggyőződésük táplálja, hogy ha egy gyógyszer gusztustalan, akkor csakis jó lehet. Minél undorítóbb vadállati – tigris, medve, esetleg kígyó – testrészekből készül, annál lelkesebben nyeli le a gyógyulni vágyó. Ugyanez vonatkozik persze a szárított csikóhalra, szarvasagancsbőrkére, békaszemölcsre, hernyókra, skorpiókra és így tovább.
Ha egy orvosság önmagában nem elég kellemetlen, nagyobb hatást lehet elérni a színével: a zöldes kekiszín elfogadott, sőt kívánatos. Régen úgy tartották, hogy a lefejezett bűnösök vérében áztatott zsömle gyógyítja a tuberkulózist. Minthogy manapság a kivégzések módja a főbelövés, nagy szerencse, hogy már léteznek antibiotikumok...
Az egészsége miatt aggódó nyugati ember kedvenc játékszere a hőmérő. A kínaiak számára ez túlságosan tudományos, ők inkább a hideg és meleg testnedvek egyensúlyára törekszenek, melyet hideg és meleg ételek fogyasztásával lehet szabályozni. Persze hogy mi számít hidegnek és melegnek, azt némiképp önkényesen határozzák meg. Az egészségmániás csipeget egy kicsit ebből és kortyol egy kicsit abból, hogy egyensúlyban tartsa a hideget és meleget. A legsúlyosabban a kantoniakat érinti a dolog, akik gyakran szenvednek a "forró gőz" (jiit-hai) nevű titokzatos betegségtől. Ez remegésben, hőhullámban, viszketésben, ajakduzzadásban, gyomorégésben és halálfélelemben nyilvánul meg. Ha figyelembe vesszük a kantoni konyha különleges sajátosságait, akkor rájövünk, hogy valószínűleg csak emésztési problémáról van szó. A kereskedők remekül megélnek az ellenanyag, a "langyos tea" (lung-csar) árusításából, és eszük ágában sincs felfedni a kór mibenlétét.
Hajnali kórus
Kína-szerte harákolás és köpködés köszönti a napfelkeltét; ennek hangja vetekszik a falusi kakaskukorékolással és hosszasan visszhangzik a városi lakótelepek folyosóin és szellőzőnyílásain.
Mi okozza mindezt? Az ázsiai ember nagy átka az apró, nyereg nélküli, szűk járatú orr. Amikor a kínaiak reggel felébrednek, felső légutaik olyannyira elzáródnak, hogy csakis heves trombitálással, krákogással és harákolással szabadíthatják fel őket, hogy levegőhöz jussanak aznapra.
Az orrüregi rák igen gyakori betegség, és a kínaiak megvetését a "nagy orrú ördögök" iránt valószínűleg az irigység táplálja, amiért a fehérek annyival könnyebben jutnak lélegzethez. A fehérek viszont mit nem adnának azért, ha jobban védve lennének a portól és a környezetszennyezéstől, amely még vidéken is igen erős. Orruk megfelelő szűrő hatásának híján minden külföldi áldozatul esik a felsőlégúti fertőzéseknek, ezért nem ajánlatos útnak indulni nagykereskedelmi mennyiségű köptető, kanalas orvosság és mentolos gyógycukorka nélkül.
A köpködés nemzeti sport, és a reggeli egészségügyi krákogás nem más, mint bemelegítés a nap hátralévő részének bonyolultabb tevékenységeihez. Az üregeknek tisztáknak és átjárhatóknak kell lenniük a megfelelő edénybe vagy a polgártársak lába elé célzott köpés találata érdekében.
Pekingben pár évvel ezelőtt betiltották az autódudák használatát a városközpontban; a pártvezetést nyilván megnyugvással tölti el, hogy holmi dudálástól nem zavartatva hallhatják a dolgozók bemelegítő krákogását az új nap hajnalán.
Néha, a változatosság kedvéért köpködés helyett a kínaiak az orrukat fújják a járdára. Ez a művelet az ujjak bonyolult összjátékát igényli, melynek során az egyik vagy esetenként mindkét orrlyukát üríti ki az illető. Sajna a készséget még nem mindenki sajátította el maradéktalanul, így aztán a gyanútlan járókelőt bármely irányból érheti találat, ráadásul az elkövető is ujjának törülgetésére kényszerül.
Hszianban az utcán egymástól kis távolságra gyönyörű kék-fehér mázas köpőcsészék vannak elhelyezve – így segítik a lakosságot, hogy ki ne jöjjenek a gyakorlatból jártukban-keltükben. Egy-egy felirat is felhívja a figyelmüket, hogy ne vaktában köpködjenek – nem sportszerű dolog célt téveszteni.
Kórház és higiénia
A kínai kórházakba a közvélekedés szerint a betegek meghalni mennek és valóban igen valószínű ennek bekövetkezte, ha a beteg felvételt nyert. A higiénia nem erős oldala a kórháznak, a betegápolás terén pedig leginkább a család odalátogató tagjaira hagyatkoznak. A kórházak legtöbb gondja egyszerűen a szegénységnek tudható be.
Dél-Kínában a hőség következtében legalább naponta egyszer mindenki tetőtől talpig megmosdik. Északon már nem szükséges ezt olyan szigorúan venni. A személyes higiénia mégis mindenkinek fontos. A teát mindig frissen forralt vízből készítik, ez is sok baj elkerülésére alkalmas.
A kínaiak relatív szőrtelensége is roppant hasznos. Testszőrzetük gyér, sok férfi csak felnőtt korában kezd borotválkozni is, a teljes körszakáll pedig szinte ismeretlen dolog. A nőknek sem sok aggodalmat okoz a lábukon növő szőr, sőt újabban vonzónak tartják, ha valaki meghagyja a hónaljszőrzetét is. Talán azon az alapon, hogy ami ritka, az egyben igen becses.
Egyetlen kínai sem venne fel piszkos, elhanyagolt ruhát, de ruháik tisztaságát nem a Nyugaton is elhíresült kínai mosodák szavatolják. Minden család maga mossa a szennyesét, azután a házfalra merőlegesen álló bambuszrudakra teregeti ki száradni. A lakótelepek ablakait állandóan tarkabarka ruhák zászlóerdeje díszíti, az emberek úgy is hívják ezt, hogy "száz nemzet zászlói".
Illemhelyek
Az illem kedvéért a nyilvános kínai illemhelyek mindegyike viseli a "Hölgyek" és "Urak" jelzést, bár gyakran előfordul, hogy a két bejárat egy közös helyiségbe nyílik. Ahol több helyiség van, általában ott sincs válaszfal köztük. Ezt a népet azonban, amely olyan prűd, hogy a mozgásszabadsághoz szükségesnél egyetlen centivel többet sem enged testéből fölfedni, úgy tűnik, cseppet sem zavarja a nyilvánosság, ha természetes szükségleteiről van szó.
A végtermék elpocsékolásáról szó sem lehet, hiszen értékes trágya válik belőle. A kis- és nagyvárosokban ma is vannak "aranyásók", akik talicskára rakva elszállítják a nemes anyagot és szétterítik a szántóföldön. Munkájuk inkább tiszteletre méltó, mint kellemes, kivéve talán az északi Harbinban; itt az ürüléket a pöcegödörben hagyják, ahol a zord téli hidegben keményre fagy, majd ekkor jönnek a szakemberek ásóval, lapáttal és láncfűrésszel, és viszonylag szagmentes állapotban elszállítják.
Kultúra
Kína és a Nyugat
A kínai kultúra legegyszerűbb meghatározása sokáig az volt, hogy "a kínai kultúra különbözik más kultúráktól". A kínaiak függőlegesen írnak, jobbról balra, a nyugatiak vízszintesen, balról jobbra. A kínai ember a saját kezét rázogatja, a nyugati másokkal ráz kezet. A kínaiak akkor fizetnek az orvosnak, ha egészségesek, mások pedig akkor, ha valami bajuk van. A kínai szakácsok mindent már a konyhában apróra vágnak, máshol az vágja apróra az ételt, akinek a tányérjára kerül. A kínai színház a hagyományra, énekre, valószínűtlen történetekre és a stilizált mozdulatokra épül, a nyugati a realizmusra és a mindennapi élet és gondolatok hű tükrözésére.
A kínai fűrész akkor vág, ha húzzák, a nyugati, amikor tolják. Ugyanígy működik a kínai gyalu is. Kínában a férfiak hordtak hosszú köntöst és az asszonyok nadrágot, Nyugaton fordítva. Kínában találták fel a puskaport és a tűzijátékot, a nyugati kultúra ennek segítségével robbantotta fel Európa fallal körülvett városait és tett pontot a feudalizmus végére. A kínai kultúra a régmúlt időket aranykornak tekinti, amelyhez lehetőség szerint mielőbb vissza kellene térni, a többi kultúra a jövőbe néz és azt az időt képzeli aranykornak, amikor már mindent fölfedeztek, föltaláltak és megváltoztattak.
A kínai és a nyugati kultúra különbségei ma már nem oly szembetűnőek. Az iparosítás, az urbanizáció és a gazdasági fellendülés vágya mára egy sorba állította a kínait a többi kultúrával. A kurrens szlogen most a "kínai típusú szocializmus", amely jól példázza, mi történt Kínával a 20. század folyamán: nagyjából igazodott a külvilághoz, ám azért maradt még rajta némi kulturális máz. Ha megnézzük, mi rejlik egy kínai gyáros külseje mögött, ma még kínait találunk. Néhány év múlva valószínűleg már csak gyárost.
Nagybetűs Kultúra
A kínaiak elsöprő többsége – csakúgy, mint más népek elsöprő többsége – mit sem tud a Kultúráról. Egyvalamiben azonban mindig különböztek: a kínaiak, még azok is, akiknek semmi közük nem volt hozzá, mindig elismerték a Kultúra fontosságát.
A kínai Kultúra leginkább arról szól, ami a mindennapi életben nem történik meg.
A kínai színdarabokban díszes kosztümbe öltözött, vastagon kifestett szereplők játszanak el olyan történeteket, amelyek színpadon kívül sosem esnének meg, ahol istenek és tündérek sietnek az emberek segítségére, a nők harcos- és nem házastársak, a romantikus férfihősök macsó keménységgel küzdik le a gonosz elnyomás erőit, és sosem győzik le őket buja nőszemélyek vagy adóellenőrök alantas démonai.
Filmből három fajta létezik. Az első a szentimentális és könnyfakasztó szerelmi történet, amely kivétel nélkül happy enddel ér véget. A második a modern vígjáték, amelyben idióta rendőrök, kapzsi háziurak, korrupt hivatalnokok és hadaró autóügynökök szerepelnek. A harmadik, egyben évtizedek óta a legnépszerűbb műfaj a kung-fu film. Azok a producerek, akik megpróbálkoztak valami egyébbel, azonnal csődöt is jelentettek (ez egyébként az egyetlen valóságelem, amely valaha is érintette a kínai mozi világát).
A kínai képzőművészet ködös, sziklás képzeletbeli tájakat ábrázol, fákkal, állatokkal és folyókkal. A képeken alig-alig jelenik meg az ember, holott a valóságban Kína tájait és városait teljes egészében az ember uralja, a természet alig-alig jut szerephez, hacsak nincs rendezett sorokba ültetve és nem ehető.
A kínai költészet csodás rafinériával aknázza ki a kínai írás többértelműségét, élénk képeit viszonylag egyszerű ritmusok kíséretében közvetíti az olvasó képzeletéhez. A Tang-dinasztia (i. sz. 618-907) egyik legismertebb költőjének sorai még fordításban is megejtőek:
Fehér holdfény csillog ágyamon
Ahogy a fagy lepi be a földet.
Felülök és nézem
S később otthonomról álmodom.
A mindennapi beszéd ritmusai persze durvábbak, egyenetlenebbek és esetlenebbek, a mondanivaló meg általában minden, csak nem költői.
A kínai kalligráfia a szavak lefestése. Ez is egyfajta vizuális költészet, ahol az írásjelek alakja és árnyalatai olyan szépséget rejtenek, amely elválaszthatatlan a jelentéstől. Az egyszerű írás olyasmiket közöl, mint "Ismét emelkedőben az infláció" vagy "Fűre lépni tilos", ennek a vizuális költészethez semmi köze.
A kínai irodalom tetemes része filozofikus kérdésekről írott magasröptű esszékből áll, de azért – az írástudók rosszallása ellenére – a regény is megtalálta a maga helyét. A regényekben a romantikus hősök és hősnők mindig egymásba szeretnek, miközben a valóságban a lehető legtávolabb tartották őket egymástól, a házasságokat pedig a szülők rendezték, akiket cseppet sem érdekelt, szeretik-e egymást a fiatalok vagy sem. A regényekben a harcias bajnokok legyőzik a korrupt hivatalnokokat és a vérszomjas bűnözőket, akik a valóságban nem mások, mint nagystílű gazemberek kisstílű alvállalkozói, akik védelmi pénzt szednek a szegényektől. Amikor viszont a modern regényírók szakítani próbálnak a hagyománnyal, menet közben valahogy szem elől tévesztik az irodalmat is.
Gyerekkultúra gyakorlatilag nem létezik. A gyerekeket azelőtt a felnőttvilág mély vizébe dobták, ma pedig végtelenített Disney-diétára vannak ítélve. Most aztán fogyasztják.
Humorérzék
A kínaiak szeretik a szójátékokat, szóvicceket, a jól ismert fordulatok kicsavarását, ami megmozgatja a képzeletet. Szeretik ártatlanul, szelíden, majdhogynem lopva zavarba hozni a másikat, hogy a szégyellősebbje piruljon és zavartan kuncorásszon. Egyébként imádják a burleszket, a habostorta-dobálós poénokat 
és az olyan történeteket, amelyekben a pöffeszkedőket jól móresre tanítják. Ezen kívül szeretik a hosszú történeteket, amelyek csattanó nélkül végződnek, mert úgy tartják, az összefüggéstelenség, a lényegtelenség valahol mégis szórakoztató.
A kínai közönség előadás alatt nemigen reagál vagy tapsol, kivéve, ha nagyon ismert előadóról vagy nagyon népszerű darabról van szó. Ám ha egy színész bakizik, vagy valami váratlan történik a színen, mindenki harsogó kacajban tör ki.
Egyik kedvenc anekdotahősük az ujgur nemzetiségű Afanti.
Egy napon Afanti felkeresi a háziurat és kölcsönkér tőle egy wokot, mivel vendégei jönnek, és a sajátjában nem tud annyi személyre főzni. A háziúr kölcsönadja a wokot. Afanti pár nap múlva megjelenik nála két wokkal, az eredetivel és egy kicsivel.
– Amíg nálam volt a wok, született egy kicsinye, ezért most mindkettőt elhoztam – mondja.
A háziúr vigyorogva elfogadja az együgyű fickó ajándékát. Kis idő múlva Afanti ismét megjelenik és újra kölcsön kéri a háziúr legnagyobb wokját. Telik-múlik az idő, végül beállít Afanti a háziúrhoz üres kézzel, szomorú arccal.
– Ó jaj, szegény wok! – siránkozik. – Vége, megboldogult szegény!
– Micsoda szamárság! Mindenki tudja, hogy egy wok nem halhat meg!
– Már miért ne? Ha kicsinye születhetett, akkor előbb-utóbb meg is kell halnia – feleli Afanti, és rezzenéstelen arccal odébbáll.
Evés-ivás
Rizs
Evés nélkül meghalnánk, de mivel ez úgyis bekövetkezik, tehát miért ne ehetnénk minél többet, minél jobbat? Ezt a nézetet minden kínai osztja, ezért legfőbb gondjuk az evés, s e tekintetben nincs különbség császár és rabszolga, kommunista fejes és trágyahordó munkás között.
A legfontosabb persze, hogy valamivel kellőképpen megtöltsék a hasukat. Erre valók a gabonafélék. Ezért minden gyereknek könyörtelenül megtanítják a legfőbb termények termesztését, tárolását és tiszteletét, legyen az durva köles, a némileg finomabb búza, az éltető rizs vagy akár a kizsarolt föld elnyűhetetlen ajándéka, az édesburgonya.
A kínai vezetők a gabonatermesztési statisztikáktól megmámorosodva rendszeres dörgedelmeket intéznek az alapvető gabonaféléknek hátat fordító parasztokhoz, ha azok a jövedelmezőbb zöldség- vagy gyümölcstermesztésre vetemednének. Ez az aggodalom nem új keletű: már 1727-ben egy császári rendelet gyilkos dühe sújtotta Kuangtung tartomány parasztjait, amiért nem tudtak az elfogyasztott rizs felénél többet termeszteni. "Alávaló dolog szemeteket a gyors haszonra vetnetek, miközben elhanyagoljátok az élet legfőbb forrását!"
A rizs a kínai ember legfőbb támasza. Az "enni" szó kínaiul valójában azt jelenti: "rizst fogyasztani". A "kínai étel" kínaiul annyit tesz: "kínai rizs". Az étterem "rizskimérés", az ebédlő "rizsterem". Ha valakit kitesznek az állásából, vagy kicsalják a pénzét, így jajgat: "Eltörték a rizsestálkámat!" Akinek viszont biztos állása és jó dolga van, arról irigyei azt mondják: "Vasból van a rizsestálja."
Könnyen azt hihetnénk, hogy bóknak számít, ha valakire azt mondják: "rizselhordó", de valójában azt jelenti, hogy az illető lusta semmirekellő, akibe csak töltik a rizst, de az evőpálcikáját sem teszi keresztbe. Az anyák babonásan intik a tálban rizsszemet hagyó gyereket: – Ahány szemet otthagysz, annyi himlőhely lesz a férjed/feleséged arcán!
Fel sem merül bennük, hogy himlő időtlen idők óta nincs Kínában.
Étkezések
A kínai reggeli meglehetősen korán kezdődik (hajnali 5-6 óra körül). Általában rizskásából áll, benne apró húsmorzsákkal, hozzá olajban sült fánktésztacsíkokat és többféle sós, méregerős savanyúságot esznek. Ehhez jön még a kockára vágott alvadt disznó- vagy csirkevér.
Ebédelni fél tizenkettő és tizenkettő között szokás. Az ebéd rendszerint csak kisebb étkezés, egy tál leves tésztával, hússal vagy hallal, ám előfordul, hogy több fogást is végigesznek kenyérrel, rizzsel vagy tésztával – de ezt csak akkor, ha a vendéglátó munkahelye állja a cechet. Ezután egy órácska pihenés szükséges az emésztéshez, ebben egyedül a nyughatatlan hongkongiak nem vesznek részt.
Este fél hétkor látnak neki sok fogásból álló vacsorájuknak. Dél-Kínában több évtizedes szünet után a késő esti vacsora szokása is lassan visszaszivárog a gyakorlatba, mivel most már nem várják el a dolgozóktól, hogy kora este nyugovóra térjenek. Ez az "éjféli nassolás" már csupa ínyencfalatokat tartalmaz: tengeri kígyót rizskásában, ökörherét, esetleg fejével együtt tálalt egybesült törpeharcsát.
Evőpálcikák
A világ legcsodásabb konyhájának és legfurább evőeszközének kialakulásáért egyebek közt az erdők pusztulása, a túlnépesedés, a szúnyogok és a vas hiánya a felelős.
A tűzifa és más fűtőanyagok drágaságáért az erdők pusztulását hibáztathatjuk. Ezért aztán a kínaiak rászoktak, hogy magas hőfokon süssenek-főzzenek, de minimális ideig, ehhez jó volt a széna és a rizsszalma, amiben bővelkedtek. Szerencsés véletlen, hogy a gyors sütés-főzés az étel tápértékét megőrzi, így aztán a takarékosság révén még egészségesen is étkezhetnek.
A túlnépesedés következtében Kínában olcsó a munkaerő, tehát az éttermek akár számos szakácsot is alkalmazhatnak. Ez azért is hasznos, mert a kínai ételek hosszadalmas előkészítést igényelnek, minden egyes hozzávalót aprólékosan, türelmesen kézzel kell vagdosni, aprítani, kockázni, darálni, klopfolni, reszelni, pépesíteni, nyújtani és felfújni a kívánt méretre és formára, hogy aztán a wokban szélsebesen átsüssék. Ez a sok pepecselés csodás ínyencfalatokat eredményez.
Sheffield és Pittsburg iparvárosainak kínai megfelelője Vuhszi város. Vu hszi szó szerint annyit tesz, mint "nincs vas", és logikusnak tűnik a feltételezés, hogy az elnevezés onnan származik, hogy a megnövekedett lakosság óriási evőeszközigénye gyorsan kimerítette a bányákat. A millió kínai szakács konyhakésekkel és bárdokkal való ellátása a fémbányászatot és a vasipart mindig is teljesen lekötötte, így aztán nem maradt kapacitás evőeszközök gyártására vagy pláne holmi ipari forradalomra. Hiszen mi mással magyarázhatnánk, hogy egy kultúra, amely ismerte a mágneses iránytűt, a nyomtatást, a csavart, a puskaport, a papírt, a felsőfokú matematikát és egyéb csodákat, nem volt képes nagyméretű tudományos ipari hatalommá válni? Mindenről csakis a szakácsok tehetnek...
Az emberek táplálkoztak, de a csípős, fűszeres ételeket mégsem ehették kézzel. Fa evőeszközökhöz kellett folyamodni... na de a fákat már mind kivágták, mert kellett a hely a városoknak és a gabonaföldeknek... Hát akkor mi a megoldás? Bambusz? Ez az! A bambusz egyenes, fás szárú fűféle, gyorsan nő, tehát bőséges utánpótlása van. Belül üreges, tehát lehet vele ételt lapátolni... Bár nehezen faragható, némi farigcsálással mégis lehet élet mesterkedni bele, de még így is túl vastag ahhoz, hogy kés legyen belőle. Hát akkor fogjunk mindkét kezünkbe egyet-egyet, és lapátoljuk úgy az ételt, mint amikor a kertész két lapos, hosszú deszkájával gyűjti össze az avart! Zseniális megoldás... na de a szúnyogok...
Hát igen, a szúnyogok. Ahol étkezőasztal van, ott szúnyogok is vannak alatta, és míg az emberek esznek, az alattomos kis dögök zümmögve ugyancsak belakmároznak a lábszárakból. – Az anyád! – ordít fel a megtámadott vacsoravendég, és megpróbálja lecsapni a gaz támadót. – Az anyád! Az anyád! – csapkod és hadonászik, miközben bambusz evőeszközéről ötfűszer szósz csöpög legjobb selyemnadrágjára.
Ez végezte az utolsó simítást a találmányon: megszületett az evőpálcika. A karcsú, fiatal bambuszszárról levágtak két hajtást, amelyek elég vékonyak ahhoz, hogy egy kézben is elférjenek. A másik kéz így felszabadult, és csapkodhatta a szúnyogokat. Mivel az ételt amúgy is apró falatkákra vágva tálalták fel, nem volt szükség sem késre, sem villára, de még kanálra sem. Nem kellett más, csak a tál és a két pálcika.
Ökológiailag briliáns. Táplálkozástanilag kiemelkedő. Az átlag nyugati ügyetlen mancsának ördögien kényelmetlen. A kínaiaknak mindegy, milyen a pálcika, rövid vagy hosszú, használják tenyérrel, fonákkal, hónaljból, ahogy jön. Szabályok nincsenek: mindenki úgy bánik vele, ahogy tud, ha minden kötél szakad, akár fel is lehet szúrni rá a falatot, mint egy nyársra, lényeg, hogy éhen ne maradjon az ember.
Ínyencségek
A kínaiak megesznek bármi Isten teremtményét, melynek "háta az égre néz". Az olyan különlegességek mellett, mint a cápauszony- vagy a fecskefészek-leves, amelyekkel szívesen kényeztetik magukat, a libamájpástétom, a kaviár, a békacomb, a szarvasgomba és `a borjúvelő eltörpülnek. A cápauszony egy vagyonba kerül, mert cápát fogni veszélyes és a kemény uszonyt elkészíteni nehéz és hosszadalmas. A fecskefészket – ez valójában a fészek kocsonyás bélése, amely a fecskék által félig megemésztett és felöklendezett halból áll... – még nehezebb beszerezni, az áráról pedig ne is beszéljünk. Ezen luxusfogások egyike sem hasonlítható semmihez, ám mindkettő olyan hozzávalók ismeretét igényli, amelyektől fogyaszthatóvá válnak. Az ínyencségeknek borsos ára van. A Rat Garoupa nevezetű halért például a dél-kínaiak csillagászati összeget kérnek, mert ebből minden évben csak pár darabot fognak.
A hétköznapi kínai konyha is annyira változatos, hogy a különlegességre vágyó gourmet-nak valóban az igazi egzotikumokra kell vadásznia. Ilyen a pirított selyemhernyó, a télidinnye indája, az ötfajta kígyóból készült pörkölt (ebből három természetesen mérges), a medvetalp, a nyers majomagyvelő, az erjesztett és érlelt szójababtúró, a rizsföldeken szedett hüvelyknyi hosszúra nőtt és hizlalt kukacokból készített omlett, a sült vízicsótány az úgynevezett "százéves" tojás – amelyet fogyasztás előtt valójában három hónapig érlelnek, míg a sárgája zölddé, a fehérje pedig áttetsző barnává alakul –, a libahere, a rinocéroszszarv, a sült galambagyvelő, a párolt kutyahús, és persze a híres kantoni specialitás, a Lung-fu-fung (Sárkány, tigris és főnix), amely valójában kígyó-, macska- és csirkehúsból készül. A lista persze nem teljes, hozzáadhatjuk mindazon négylábút, rovart, halat vagy madarat, melyet a kihalás veszélye fenyeget; ezek azonmód piszkálni kezdik a kínai ínyenc fantáziáját, hogy megkóstolhassa őket, még mielőtt késő nem lesz...
Kínában a legtöbb vidéknek megvan a maga helyi specialitása. Ezek általában tényleg nemcsak különlegesek, hanem nagyon finomak is. Kuangtung tartomány egy kisvárosában készítenek például egy italt frissen facsart gyömbérgyökérből, cukorból és meleg vízibivalytejből. Mennyei. Az északnyugati Hszian különlegessége egy birkahúsból és pao-mo-ból titkos recept szerint készült étel. A köröm nagyságú kis galuskákból álló fogás a beavatatlanok számára semmi különösebb élményt nem nyújt, ám a helyi ínyenceket folyamatosan a torkosság bűnére csábítja.
A nyugati Szecsuán tartomány fővárosa, Csengtu méltán híres méregerős ma-po-dou-fu-járól, amely darált disznóhúsból és erőspaprikával fűszerezett tofukockákból áll. Igazi varázsát a helyi paprika adja, melynek utóíze talán a molyirtóhoz hasonlítható. A keleti Sianghsziben kóstolhatjuk meg a "Nagy zsiliprák"-nak nevezett édesvízi rákot. Ezt, amikor szezonja van, párolva, friss gyömbérrel és ecettel leöntve eszik. Ilyenkor ez az egyetlen fogás az étlapon. Délnyugaton, Kuanghszi tartományban a tésztával körített lóhús a helyi különlegesség, bár a helyiek irigyek, és szemérmetlenül letagadják az idegenek elől. Azt állítják, hogy arrafelé nincs is ló. Persze az is lehet, hogy tényleg nincs, mert már mindet megették.
Ivás
A kínaiak általában rosszul bírják az alkoholt; már az első korty után kipirulnak és szánalmasan elálmosodnak. Akik viszont bírják, azok is inkább evés mellé isznak, tehát az alkoholizmus problémája a költőkön kívül sosem érintett széles tömegeket.
A kínai költők isznak, talán azért is, mert kínaiul verset írni olyan komoly kihívás, hogy csak a kellőképp leittasodott poéta képes valami rímhez hasonlót kicsiholni a nyelvből. Egyszer egy koszorús költő olyan kétségbeesetten próbált rímet találni a "hold" szóra, hogy miközben magához akarta ölelni a hold visszfényét, kiesett a hajóból és a folyóba fulladt. Mondják, részeg szelleme azóta is ott lebeg a vizek felett és csüggedten suttogja: "volt, volt", s immár örökkévalóságig abban a folyadékban kénytelen ázni, amelyet haláláig sosem ízlelt meg.
Az ivás igazából azért nem komoly tényező Kínában, mert csak a komoly, elkötelezett sztoikusok képesek elviselni és megszokni a kínai szeszes italokat. Ezeket általában válogatatlan gabonából készítik, újból és újból lepárolják. Az eredmény igazi tüzes víz, melynek illata és íze a lenolajra és a denaturált szeszre emlékeztet. Kaparja a torkot, égeti a gyomrot, kitartóan megül az ember lehelletén – és persze a fejében is, még napokkal az ivászat után is. Egyetlen módon elviselhető: gyorsan be kell rúgni és úgy maradni, míg csak észrevétlenül át nem jutunk az Ígéret földjére, ahol a másnaposság ismeretlen fogalom.
Viselkedés
Szerénység
Egy kínai sosem ismeri el, hogy bármit jól csinálna, bármi értékes dolog birtokában lenne vagy ő maga tiszteletre vagy akár egyetlen jó szóra is méltó lehetne. Másfelől viszont sosem mulasztja el vég nélkül és körülményesen magasztalni azok tetteit, külsejét és vagyontárgyait, akikkel éppen találkozik.
– Milyen gyönyörű és tehetséges az Ön arany kincsesládikája (leánya)! – így az egyik.
– Ó, ugyan, az a hitvány portéka (leány)! – felel a megszólított. – Hiszen csúf és semmirekellő!
– Minő fejedelmi lakoma volt ez! Köszönet és hála érte – szól a vendég.
– Csak pár falat maradék volt szegényes konyhámból, méltatlan az Ön nemes ajkaihoz. Szégyen és gyalázat, hogy feltálalni merészeltem – felel a házigazda.
A külföldi persze járatlan a játékszabályokban.
– Milyen nagyszerűen beszél Ön kínaiul! Akár egy született kínai! – lelkendezik az udvarias kínai anyanyelvének kerékbetört zagyválása hallatán.
– Ja, persze, mindig osztályellő voltam kínai társalgásból – válaszolja büszkén Mr. Nagymellény Missouriból. A találkozás örömmel és megnövekedett önbecsüléssel tölti el, a kínai viszont elképed a társadalmi szokások ilyen felháborító áthágása hallatán, és kárörvendezve vigyorog a bugris otromba baklövésén.
Talán még rosszabb helyzetben van az a külföldi, aki ismeri a játékszabályokat, mert így is a rövidebbet húzza.
– Milyen elegánsan írja Ön a kínai írásjeleket! – turbékolja az álszent kínai, holott a nyomorult nyugati is látja saját szánalmasan dülöngélő sorait, melyeket így képletesen most nagy orra alá dörgöltek.
– Ó, dehogy, olyan keszekuszák! – feleli udvariasan és becsületesen, de tudja, menthetetlenül vesztésre áll. Megpróbáltatásainak még nincs vége:
– Az én otromba, reszketeg írásomhoz képest az Önében annyi erő és finomság lakozik!
Az újonc ekkor elszoruló torokkal dicshimnuszba kezd kínzója kézírásának éteri szépségéről és alázattal nyögi, hogy mellette sajátja olyan, mint a bambuszcefrétől berúgott reumás panda kacskaringós, sáros nyomai.
És tudta, mindvégig tudta, hogy mindez bekövetkezik, neki kell majd magasztalnia kínai beszélgetőtársát, elismernie felsőbbrendűségét, amire az attól a pillanattól fogva törekedett, hogy belebocsátkozott e magasröptű párbeszédbe.
Igazmondás
Ha a hazugság "az igazság megtakarítása", a kínaiak már több évszázadra való tartalékkal rendelkeznek. Hazugsággal elkerülhető a visszautasítás okozta kínos helyzet.
– Tudna kölcsönadni nekem pár jüant?
– Borzasztóan sajnálom, de épp meghalt a nagyapám és nekem is kölcsön kellett kérnem, hogy előleget adhassak a koporsóra.
Ezt persze a kutya sem hiszi, de a kibúvót kétségbe vonni mérhetetlen otrombaság volna.
Az óvatlan külföldi, akibe születésétől fogva beleverték, hogy az igazság mindenekfölött való, megint csak kutyaszorítóba kerül, hiszen alig győzi követni a trükkös kibúvókat és mestereiket, akik a cél érdekében nem válogatnak az eszközökben.
Udvariasság
– Csak Ön után!
– Isten-őrizz, csak Ön után!
Az udvariaskodási küzdelem súlyos fennakadásokat okozhat az ajtóknál és megbéníthatja a liftek működését. Szerencsére ez az udvariasság csak azok között érvényes, akik ismerik egymást, a probléma tehát korlátozott. A kínaiak tapintata mások iránt tökéletes, ha rokonról, barátról, ismerősről vagy főnökről van szó. A többiek viszont nem léteznek.
Ugyanaz a személy, aki gyakorlatilag térden állva könyörgött barátjának, hogy előreengedhesse az iroda ajtajánál, a következő pillanatban már gátlástalanul törtet előre a taxira várakozók sorában, lelökve az útjába kerülő idős asszonyt a járdáról. Ha ketten veszekszenek egy buszon, teljes hangerővel ordítoznak, a legdurvább, legmocskosabb szitkokat vágják egymás fejéhez, rá sem hederítenek a gyerekek vagy tiszteletre méltó polgártársak jelenlétére. Ha hárman haladnak egymás mellett egy keskeny utcában, eszükbe sem jut libasorban menni, még akkor sem, ha valaki szembej ön. Az illető kényszerül a fal mellé szorulva kitérni és megvárni, amíg a jelenlétéről tudomást sem vevő népesebb társaság el nem halad.
A megszólítás hagyományosan udvarias formái régen igen bonyolultak voltak. A másik ember feleségére úgy illett hivatkozni, mint az ő "Kincsére", de a sajátunkra az "én nyomorult terhem" kifejezés volt a helyes. Hasonlóan illett említeni az "Ön tiszteletre méltó nevét" és saját "jelentéktelen nevünket", az "Ön úri portáját" és saját "szerény kunyhónk"-at, az "Ön ifjú herceg"-ét és a mi "érdemtelen fiunk"-at. Ezeket a szóvirágokat ma már kevesen ismerik, és lehetséges kevésbé cirkalmas udvariaskodással említést tenni például az "Ön feleségé"-ről.
Az elmúlt harminc-negyven év során a népi Kínában bárki bárkit szólíthatott egyszerűen elvtársnak (tung-cse), de a fogalommal együtt a szó is lassan kiment a divatból. Visszatérőben van az "úr", az "asszony", a "kisasszony", a "doktor" vagy a "professzor" stb. Egy új kifejezés azonban meghonosodott: a házastársat jelentő "ai-ren". Ez szó szerint szeretőt jelent, és előnye, hogy nem jelez egyenlőtlenséget a pár tagjai között.
Barátok közt gyakoriak a gúnynevek. Ezek elég sűrűn az illető külső tulajdonságaira vonatkoznak, mégpedig nem túl tapintatosan (Patkánypofa, Csücsöri, Ragyás, Fuser vagy Lófogú, ha valakinek kiálló elülső fogai vannak). Tapintatos külföldi sosem hozna szóba faférget vagy szút falábú ismerőse előtt, egy kínai azonban simán "Falábú"-nak szólítja, és szemrebbenés nélkül panaszkodik a mostanában tapasztalható fűrészporos légszennyeződésre.
A kínaiak régen úgy üdvözölték egymást, hogy bal kezükkel megfogták a jobbot és mindkettőt mellkasuk elé emelték. Tulajdonképpen magukkal ráztak kezet. Ez a szokás a 20. század folyamán csaknem teljesen elenyészett. A férfiak és a nők is kezet fognak a külföldiekkel és ma már sok kínai egymással is. Üdvözléskor szinte ismeretlen a csók; amikor egy híradófilmben bemutatták, hogy Nixon elnök felesége megcsókolt pár kínai kisgyereket, a gyerekek arcán jól látszott a megdöbbenés és némi undor.
A kínaiaknak egy szavuk van arra, hogy "Jó reggelt!" és egy másik arra, hogy "Jó éjszakát!", de közte semmi sincs. Egyéb napszakokban az üdvözlés a barátságos röffentéstől a "Hogy van?"-ig terjed, esetleg kimondanak valami tökéletesen nyilvánvalót: "A, szóval vásárolni megy?", "Látom, épp leszálltál a buszról!", illetve "Látom, éppen alszol!" Válaszul bólintani kevés, itt is szükséges valami zajkeltés. A legáltalánosabb üdvözlés az "Ettél már?", ez szintén jól mutatja az evés iránti megszállott érdeklődésüket. Azonban vigyázzunk a válasszal, ne feleljük azt, hogy "Nem, még nem", mert az úgy hangzik, mintha meghívatnánk magunkat ebédre.
A családtagok találkozáskor ritkán nyilvánítják ki érzelmeiket. Ha azt látjuk, hogy valaki vár egy utast a reptéren, majd amikor az illető megérkezett, szó nélkül sarkon fordul és elindul az illetővel a nyomában, akkor jó esély van rá, hogy férj és feleség, anya és fia, esetleg más rokonok látták viszont egymást többévi távollét után. Az érzelem mélysége fordítottan arányos annak kimutatásával.
Vadidegenektől olyasmiket kérdeznek, amit egyetlen nyugati sem merészelne. Például: "Hány éves?" vagy "Mennyit keres?" vagy "Mennyi a lakbére?", netán "Hogyhogy már két éve megnősült/férjhez ment, de még mindig nincs gyerekük?". Kérdezni nem udvariatlanság és a válaszadást is elvárják, bár egy kis kitérő vagy a tények apró kozmetikázása megengedett. Cserébe persze mi is megkérdezhetjük mindezt.
Vannak persze dolgok, amelyeket a külföldinek nem szabad mondania, ha nem akar kínos helyzetbe kerülni. Férfiember óvakodjon attól, hogy egy anyának vagy apának ilyesmit mondjon: "Milyen gyönyörű lánya van!" (Reakció: A mocskos disznó a lányomra hajt!) Ugyancsak óvakodjunk attól, hogy vendéglátónkból udvariassági gesztust kényszerítsünk ki. Ne nagyon hajtogassuk: "Csodaszép ez a kép!" (Ez nem lehet igaz, a Picassómat akarja ez a szemét!)
Az étteremben illő a többiekkel viaskodni a fizetésért. Ha sikerül legyűrni őket, az leapasztja ugyan a pénztárcánkat, viszont hatalmas erkölcsi győzelmet aratunk fölöttük. Ha pillanatnyi pénzzavarral küzdünk, a fizetőpincér közelítésére a leghelyesebb kivonulnunk a mosdóba. Visszatérve energikus léptekkel közelítsünk az asztalhoz és jó hangosan kiáltsunk a pincérért, hogy csakis nekünk hozza a számlát. Időközben valaki persze már fizetett, azonban jó szándékunkkal így is szerzünk pár jó pontot, és egy fillért sem kellett kiadnunk.
Asztali illemszabályok
A kínaiak számára az evés az egyik legfőbb élvezet, és nem szeretik, ha ebben kicsinyes szabályok korlátozzák őket. Nyugodtan beszélhetünk teli szájal. Mit számít az, ha a közös tálból vett étel egy morzsáját valaki véletlenül visszaköpi ugyanoda az izgatott vita hevében?
A levest bátran szürcsölhetjük. Sőt, minél zajosabban hörpöljük, annál jobb, ez csak azt mutatja, mennyire ízlik. A szürcsölés további előnye, hogy a beszívott levegő lehűti a levest, tehát nem kell idegesítő nyugati módon a kanálban fújkálni. A levegő egy részét le is nyelhetjük, s ezzel a leves utáni egészséges, jóízű böfögés alapanyagát is mintegy bebiztosítjuk.
Ne tartsuk vissza, ha kell, böfögjünk. Fölösleges bocsánatot kérni, úgyse hallja és úgyse veszi észre senki.
Ha gusztusunk támad valamelyik finomnak látszó tésztára az asztal túlvégén lévő tálban, percig se habozzunk, álljunk fel, hajoljunk át az asztalon, ragadjunk meg evőpálcánkkal egy nyalábra valót, s azonmód emeljük át saját tálunkba, lecsöpögtetve az abroszt és a többiek tálját.
Rágyújtanánk? Semmi akadálya! A társaság többi része talán éppen valami különlegességet kóstolgat, fecskefészket vagy ökörszemnyelvet durbincskaviárral, de ízlelőbimbóikat nem tompítja a füst, tehát az élvezetet sem zavarja semmi.
Tilalomfa nagyon kevés van. Üres kezünket ne dugjuk az asztal alá, kivéve, ha éppen szúnyogot csapkodunk, mert a többiek nem tudhatják, miben mesterkedünk. Semmiképp ne nyúljunk kézzel a szájunkba: ez nagy neveletlenségnek számít. Ha csonttól, szálkától vagy magtól akarunk szabadulni, nyugodtan köpjük az abroszra vagy a padlóra.
Ne használjuk az evőpálcát bal kézzel. Ennek semmi köze a babonához, se az ergonómiához, ugyanis balkezes pálcika nem létezik. A balkezes étkező ugyanis egy jobbkezes jobb oldalán ül, amiből előbb-utóbb összeütközés lesz; az összeakadt pálcák miatt leesik és kárba vész a falat, ez szitkozódáshoz, veszekedéshez, sőt verekedéshez vezet (néha szójaszószos üvegek hajigálásához is). Az ilyesmit az asztali illemszabályok ugyan nem tiltják, de időigényes, ezalatt kihűl az étel, tehát ne tegyük.
Szokások és hagyományok
A kínaiak réges-rég eldöntötték, hogy nem az egyén a társadalom alapegysége, hanem a család. Tehát az egyes emberek nem ülték meg a születésnapjukat, hanem éveik múlását közösen ünnepelték Holdújévkor. Nem maguk határoztak arról, kivel kötnek házasságot, hanem a szüleik, vagy ha ők már nem éltek, akkor idősebb rokonaik. A vőlegénynek meg sem kellett jelennie az esküvőn, képviseltethette magát egy barátjával, a szertartás úgy is érvényesnek számított. Előfordult, hogy a vőlegény meghalt az esküvő előtt, a család mégis megtartotta a szertartást, mert szükségük volt a menyük szolgálataira. A fiatalasszony később örökbe fogadhatott egy fiút, hogy továbbvigye a család nevét. A modern Kínában már nemigen tartják ezeket a szokásokat, de a család még ma is meghatározza az egyén viselkedését.
Az ország szárazföldi részén a legnagyobb családi ünnep az Újév volt, amelyet nemrégiben "Tavaszünnep"-re kereszteltek. Ez is kiváló alkalom az evésre. Az év első napját a zöldségféléknek szentelik. A közelmúltban megpróbálták felmérni, hány család tartja ezt a szokást. A válaszok szerint 100%, a következő módon: "Igen, Újévkor zöldségféléket eszünk, meg kacsát, sertést, galambot..."
A másik nagy családi ünnep a Csing-ming, a sírtakarítás ünnepe, amikor kitisztogatják az ősök sírját és fogadalmi ajándékokat visznek az elköltözötteknek. Az ősökről úgy tartják, figyelemmel kísérik leszármazottaik sorsát és boldogulását, ugyanakkor maguk is függenek az áldozattól, hogy spirituális létüket fenntartsák. Az élők felajánlásai nélkül a holtak éhes szellemmé válnak, és bosszút állhatnak azon, aki éhezteti őket. A kommunista kormányzat a Csing-minget átkeresztelte a Forradalmi Mártírok Emléknapjává, de ez is kellő alapot adott a hívőknek, hogy tovább tiszteljék az ősöket és sírjaikat.
Kínában a halál és a gyász színe fehér, nem pedig fekete, a gyászolók a legegyszerűbb, festetlen ruhába öltöznek. A közeli családtagoktól elvárják a látványos és zajos jajgatást és zokogást. A 20. század előtt az elhalt fiainak és lányainak 27 hónapig kellett gyászban maradniuk. Ezalatt az idő alatt csakis növényi eredetű ételeket ehettek, egyszerű ruhákban járhattak, tartózkodniuk kellett az alkoholtól, a szextől, a borotválkozástól, és lehetőség szerint kint kellett tanyázniuk az új sírhantnál. Természetesen a törvénnyel dacolva igen kevesen tartották be ezt a szigorú szabályt. Mostanra a hamvasztás véget vetett a sírtakarításnak, és a modern életvitel nem tesz hosszú gyászt lehetővé, de a haláleset továbbra is szomorú és tragikus esemény a család életében.
Színek
Kínában a gyász és a halál színe fehér, az esküvőé és más örömteli alkalmaké piros. A császár színe a sárga, amely magát Kínát is jelenti. Zöld illeti meg a felszarvazott férjet, a kék vagy türkiz a természetes és helyes dolgokat jelöli, a fekete pedig az erkölcsi feddhetetlenséget. A barna gyakorlatilag nem is létezik.
Pirosat tömegével láthatunk október elsején, a Nemzet Ünnepén. A kommunisták választása, hogy jelképes színük a kínai szíveknek oly kedves piros, nyilván nem a véletlenen alapult.
Intézményrendszerek
A legtöbb kínai dolgozik. Még a kulturális forradalom legsötétebb napjaiban (1966-1976), amikor a központi kormányzás szinte nem is létezett, akkor is folyt élelmiszer-termelés, és az áru valahogy el is jutott oda, ahová kellett. A politikai radikálisok és fiatalok tomboló anarchiája is valamiképpen egy megroggyant, de nagyjából-egészéből mégiscsak működő rendszer keretein belül dúlt. A kínaiak és kormányaik mindennél jobban félnek a káosztól, és ez a félelem előbb-utóbb lehűti és észre téríti a forrófejűeket.
A rendszer annak ellenére is működik, hogy az állami vállalatok gépezetei őrjítő lassúsággal forognak, és vezetőik sem időt, sem energiát nem fordítanak azokra az emberekre, akiket állítólag szolgálnak. Az 1949 óta fennálló kommunista rendszer legnagyobb vicce a mindenütt jelen lévő hangzatos jelmondat: "Szolgáld a dolgozó népet". Hogy mennyit törődnek itt a dolgozó néppel, az jól látható, ha az ember például vonat- vagy repülőjegyért áll sorba (vagyis verekszik). Mostanában azért már az ország vezetése is kezd ráébredni, mennyire elégtelen és kártékony az állami szektor működtetése, és lassan beindulnak a szükséges reformok. A növekvő magánvállalkozások is némileg javítják a szolgáltatásokról alkotott képet, így ma már sokkal kellemesebb dolog vásárolni.
A víz- és gázvezeték-hálózat nemigen jellemző Kínában; az áramszolgáltatás rapszodikus, gyakoriak az áramszünetek; kevés a telefon, kivéve a városokban és a vállalkozásokban élen járó déli országrészben, ahol a mobiltelefon már státusszimbólum. A bankrendszert mintha célzottan a pénzforgalom megbénítására tervezték volna. E hátráltató tényezők ellenére az emberek mégis feltűnő könnyedséggel mosdanak, fűtenek, tanulnak, kommunikálnak és költekeznek.
A buszok mindig zsúfoltak, a vonatok nemkülönben. Utóbbiak aránylag pontosan közlekednek, mert a roppant eredeti menetrendeket megközelítőleg az éppen hivatalban lévő rangidős állami vezető gyalogtempójához igazítják. Biciklivel közlekedni gyorsabb, Kínában ebből a járműből amúgy is milliónyi van. A belső légi közlekedés legalább annyira izgalmas, mint a hullámvasutazás, de körülbelül tízszer veszélyesebb.
Valaha a sofőrök alkották a kínai munkásosztály krémjét. Rezzenetlen arccal, sötét napszemüvegben süvítettek autóikon, gyalogost, lovat és roskadásig pakolt kiskocsit húzó kulit egyaránt terrorizálva. Legkedvesebb játékszerük a duda volt, bár senki nem hallotta meg.
Manapság már rengeteg embernek van jogosítványa (Kínában mindent kapni a piacon), és sok a magánautó is. Szélesítik és javítgatják az utakat, szaporodnak a fehér felfestések is. A sofőrök látványa is megszokottá vált. Most is dudálnak, kedvükre váltogatják a sávokat és csakis annak a járműnek adnak elsőbbséget, amely nagyobb az övékénél, de lelkük mélyén már tudják, hogy dicsőségük napja leáldozóban van.
Oktatás
Kínában vannak bölcsődék, óvodák, általános és középiskolák, egyetemek és számos speciális iskola a különlegesen tehetséges gyerekeknek (illetve a fejesek csemetéinek). A tanárok fizetése rendszerint gyalázatosan kevés, ám a rendszer mégis olyan színvonalat produkál, amelyből rengeteg nagyszerű, elkötelezett tudós kerül ki.
Azelőtt az első számú idegen nyelv az orosz volt, ezt mára felváltotta az angol. A külföldiek nem győznek álmélkodni, hogy Kínában járva éjjel-nappal angolul szólítják meg őket az emberek.
Bűn és bűnhődés
Kína próbálkozik a megfelelően felépített jogrendszer kialakításával, magasan képzett jogászainak száma is növekszik, ám a vádlottak nem részesülnek meggyőző védelemben. Védőügyvédjeik gyakran csak a büntetés enyhítéséért és nem a vád elejtéséért folyamodnak. Persze nemigen segíti a jogállamiság kialakulását, hogy az ország vezetése egyelőre nem hajlandó lemondani arról a privilégiumáról, hogy eldöntse valakiről, bűnös-e vagy sem, pusztán azért, mert nemkívánatosnak ítéli a véleményét.
A kínai rendőrök jelenléte nem feltűnő az utcákon. Többfajta rendőri szervezet létezik, egyesek viszonylag barátságosak, néhányuk viszont határozottan ellenséges. A lakosság a biztonság kedvéért mindtől igyekszik távol tartani magát, és azon a nézeten van, hogy "ha az ember meg akarja tudni, mennyi az idő, inkább vegyen órát".
A büntetések szigorúak. A munkatábor (kényszermunkával súlyosbított átnevelőtábor) és a halálos ítélet szintén gyakori. A lakosság nagyobb része valószínűleg egyetért azzal, hogy szükségesek a kemény büntetések, noha sejtik, ártatlan emberek is sokszor bűnhődnek. A munkatáborok lakóinak munkája a kínai exportot gyarapítja. A kivégzettek testrészeit pedig gazdag hongkongi és délkelet-ázsiai betegek kapják, akik kivégzési napokon sorban állnak a közeli kórházakban.
Politika
Kína szocialista állam. Ezt a kínaiak mindenkiben tudatosítják. A külső szemlélő talán a kapitalista versenyszellemnek, a kommunista pártelit megerősített kiváltságainak és a nyomasztó szegénységnek furcsa keverékét látja, ez azonban nem más, mint a "kínai típusú szocializmus".
Egyetlen politikai párt van, amelyik számít, Kína Kommunista Pártja. A választás pusztán díszes kirakat, senki nem veszi komolyan: ha volna esély, hogy más nyeri, meg se tartanák.
Régebben a párttagság a legnagyobb dicsőségnek számított, manapság azonban e meggyőződés hevesen inogni látszik. A párttagok más funkcionáriusokkal együtt az élet minden területén igyekeznek biztosítani a politikai korrektség szabályait. Mégis mind többen vonják kétségbe a párt ütőképességét és a párttagok személyének hitelességét. A korrupció széles körben virágzik és növekszik.
A párt erős keze a Népi Felszabadító Hadsereg. A hatalmas és ma már meglehetősen jól felfegyverzett testületbe bekerülni ma is dicsőség. A japánok (1937-1945) és a nacionalisták ellen (1945-1949) vívott hosszú harc során a Népi Felszabadító Hadsereg óriási tekintélyre tett szert. Elszánt volt és népszerű, az emberek bízhattak abban, hogy nem fordul azok ellen, akikért harcol. Amikor 1989. június 4-én a Tienanmen téren a demokráciáért tüntető diákok és munkások ellen fordította fegyverét, jó híre azonmód megsemmisült külföldön. Odahaza az esemény csekély nyilvánosságot kapott. Sokan ellenségesen viszonyultak a tüntetőkhöz és helyeselték az akciót, amely rendet teremtett.
Részben a káosztól való félelem magyarázza a kitartó támogatást, amelyben a lakosság a vezetésre réges-rég képtelen vezetőket részesíti. A vezetők tehát maradnak hatalmi pozíciójukban, a hierarchia töretlen, a rendfenntartás zavartalan.
Üzlet
Kereskedelem
Kínában a kereskedő évezredeken át gúny és nevetség tárgya, az emberiség söpredéke volt. Mostanában fordult a kocka: rájöttek, hogy a kereskedelem jó dolog és a kereskedő valóságos nemzeti kincs.
Az ország vezetése sajnálatos módon negyven éven át próbálkozott engedelmes birkanyájat idomítani a kínaiakból, akik teljesítik a fölülről jövő parancsokat és egyetlen önálló gondolatuk sincs. Az eredmény olyan munkaerő, amely a teljes foglalkoztatottságért cserébe semmiféle kezdeményezést nem mutat, csak parancsra dolgozik. Ez a magatartás nem felel meg az új típusú vállalkozóknak, akik most buzgón átképzik az embereket, hogy gondolkodjanak önállóan, vállaljanak felelősséget munkájukért és a minőségért. Ezeket a munkásokat most persze el is lehet bocsátani. Ez talán túl sok egyszerre.
A hagyományos kereskedővidékeken, a déli és a keleti parton az egyéniséget sosem lehetett igazán elnyomni. Most aztán a megújult hagyományok teljes terjedelmükben kibontakozhatnak. A fülükhöz nőtt mobiltelefonos, munkaebédelő, újdonsült üzletemberek menő autóikon grasszálnak a városban, a hátsó üléseken egy-egy csinibaba virít – ők a hosztesz-szolgálat vagy a masszázsszalon alkalmazottai –, és evés, ivás és más testi örömök közepette is megállás nélkül üzletelnek.
Túl sok volna azt kívánnunk, hogy ezek a szerencselovagok még becsületesek is legyenek. Ilyet még a saját anyjuk-apjuk se vár tőlük. A pénzek, amelyeket befektetnek, gyakran nem is az övék, a luxuscikkek, amelyeket használnak, sokszor az állam vagy a város tulajdonai, de a kezek, amelyekbe a kenőpénzt helyezik, nem intenek rendőrért és nem mutogatnak a bűnösre. Egyelőre nem úgy fest, hogy sok üzletember készülne donornak az említett virágzó szervkereskedelmi piacon.
Adásvétel
A kínaiak imádnak alkudni. Az állami vezetés sikeresen meghonosította a fix árakat, de az ellenőrzött üzleteken kívül minden maradt a régiben. A kereskedőket nem nehéz rávenni, hogy engedjenek egy kicsit az árból, a vevő pedig nyugodt lelkiismerettel alkudhat, hiszen veszteséggel úgyse hajlandó kereskedni senki.
A kereskedői becsület igenis létezik. Lehet, hogy vízzel injekciózzák a húst, hogy nehezebb legyen, manipulálják a mérleget, homokot kevernek a rizsbe, csalnak egy-két egységet a golyós számológépen, de azt akárki megmondhatja, hogy hiánytalanul adják vissza az aprót.
Nyelv és gesztusok
Testbeszéd
A kínaiak ugyanúgy használják a "hüvelykujjat föl" jelet, mint a többi náció. Kantoni nyelvjárásban még Lum-bar Wunnak (number one) is nevezik. Ellenkezője viszont nem a lefelé mutató hüvelykujj, hanem a görbén fölemelt kisujj, mintha kilences számot formázna. Ez rosszat, szerencsétlenséget jelent. Ennek eredete állítólag az, hogy a 19. században a Hongkongból induló kivándorlóhajókon az előírás szerint nyolc koporsónak kellett lenni, ha netán halálesetek történnének út közben. Ha egy kilencedik személy is meghalt, azt már koporsó nélkül kellett eltemetni, az pedig szerencsétlenség.
Ha egy kínai int valakinek, például a pincérnek, akkor tenyerét lefelé fordítja, és négy ujjával int. Ezen univerzális gesztus jelentése: "Kérem a számlát!"
Beszélt nyelv
Több különböző kínai nyelv létezik, de mind rokonságban áll egymással, még ha beszélői nem értenek is egymás szavából semmit. Mind tonális nyelv, azaz inkább éneklik, mint beszélik. Ennélfogva a kínai a világ legmuzikálisabb népe.
A többféle hanglejtés többféle jelentést hordoz. A mandarin nyelvben, amely az összes nyelvjárás közül a legegyszerűbb a maga négy hanglejtésével, a "gu" szó négyféle kiejtése a következőket jelenti: "magányos", "csont", "völgy" és "fejfordítás". A hangszínek iránt érzéketlen külföldi nyelvtanulókra tehát szomorú sors vár. Kínai sorstársaik nyilván valamivel könnyebben boldogulnak.
Mivel a kínai kultúrában ritka az erős érzelemnyilvánítás, a nyelv sem bővelkedik érzelmi kifejezésekben. Másfelől viszont a rizsre, annak minden egyes fajtájára és termesztési szakaszára rengeteg külön szava van.
Homofónokban viszont verhetetlen a kínai nyelv (különböző jelentésű, de azonos kiejtésű szavak, mint például "nyúl", "sír" vagy "követ"). Százszámra akadnak ilyen szavak. Például a már említett "gu" kifejezés négy hanglejtéséből csak az egyikben a következőket jelentheti: "ősöreg", "gurgulázik", "szómagyarázat", "szakadék", "völgy", "gabona", egyfajta keresztnév, "comb", "darab", "rost", "bika", "keret", "kereskedő", "kobalt", egy hírhedt mérges rovar, "cél", "dob", "kerékagy", "haspuffadás" és "vak". A szójáték lehetőségei, mint látjuk, kimeríthetetlenek. (A vak kobaltkereskedő gurgulázva zuhant az ősöreg szakadékba, miután megbotlott egy bika combjában, amelyet egy hírhedt mérges rovar vett célba, s ettől dobfeszességűre puffadt fel a hasa.)
A kínaiak zseniálisan alkotnak szavakat az új fogalmakra. A többi náció rögvest a latinhoz vagy a göröghöz fordul segítségért, mihelyt szükségük támad egy új szóra. A kínaiak viszont átalakítanak egy régi kifejezést. A "dian" szó például villámot jelent, de amióta felfedezték az elektromosságot, azóta arra is használják. Később más régi szavakkal kombinálva megalkották a "villámszekeret" (villamos), a "villámbeszédet" (telefon), a "villámgyereket" (elektron), a "villámlátást" (televízió), a "villámforrást" (akkumulátor) és így tovább. A régi szavakkal az új dolgok otthonosabbá és kevésbé félelmetessé válnak.
Az angoltól és más európai nyelvektől eltérően a kínai nem változtatja a szavak alakját, azaz nem ragozza őket. Ha egyszer megtanultunk egy igét (például "pao = fut"), mindent tudunk róla. Az európai – és persze más nyelvek is – a "fut" igéhez hozzátesznek számot, személyt, igeidőt, módot (futok, futsz, futunk, futottam, futhatnék, futottatok volna, fuss) meg még ki tudja, mi mindent, de a "pao" nem változik. A kínai nyelv nem tesz különbséget a nemek között, viszont van egy bizonyos szókészlete, amellyel alak vagy típus szerint sorolja a főneveket. Valószínűleg így született a pidgin-English nyelv is: amikor egy kínai megpróbálta angolul kifejezni magát, ám nem volt tisztában a ragozás és a képzés rejtelmeivel és helyette saját nyelve megszokott kifejezéseivel egészítette ki a szavakat. Például: "Az a kicsi lány ember milyen gyors fut."
A pidginből számos kifejezés származott át az angolba, s azon keresztül más nyelvekbe, mint például "tájfun", "csin-csin". A kínai viszont alig vett át más nyelvekből szavakat – kivéve a Hongkongban és környékén beszélt kantoni nyelvjárást, ahol másfél évszázados brit befolyás érvényesült.
Az utca embere azonban nem ragoz, nem képez, nem nyelvészkedik, hanem káromkodik. A káromkodás teljesen elfogadott és általános, majdnem minden szitokszó valamely férfi vagy női testrésszel kapcsolatos trágárság, illetve felszólítás, mit, hova és hogyan tegyünk ezekkel. Leleményes nyelvtehetségek három-négy ilyen kifejezést összefűznek és beszédjüket sűrűn (értsd minden második szó után) tagolják e szóvirágokkal.
Szentségtörést nagy erőfeszítéssel tudnánk csak elkövetni, mivel a kínaiak viszonya isteneikhez nem kellően alázatos, így meg sem rendülnének tőle. Igazi szentségtörésnek számít viszont átkot szórni más ember családjára. "Örök bánat sújtsa családod minden tagját!" – ez sokkal nagyobb sértés, mint ha arra szólítanánk fel az illetőt, hogy különösen perverz, vérfertőző fajtalanságot kövessen el saját nagyanyjával.
A nők káromkodáskor általában enyhébb és nem is trágár szitokszavakat használnak, melyek a férfiak szájából nevetségesnek hangoznak. Egyes csípős nyelvű menyecskék viszont káromkodásban még túl is tesznek a férfiakon, őket valóságos áhítat övezi.
Írott nyelv
A kínaiak elmulasztották saját ábécéjük feltalálását, és egy szörnyen nehezen elsajátítható írásrendszert vettek nyakukba. Kész csoda, hogy nem adták föl és kezdtek valami másba.
Kicsi és egyszerű jelek (betűk) rendszere helyett, amelyek a beszédhangokat jelölik, ők sokkal bonyolultabb jelrendszer (ideogrammák) mellett döntöttek, amelyek a fejükben lévő gondolatokat jelölik.
Mivel egy hosszú, hosszú történelemmel rendelkező, magasan civilizált népnek igen sok gondolata támad, jelek ezreit kellett kitalálniuk. Több mint 50 ezer kínai írásjelet ismerünk, és ahogy telik az idő, ez a szám csak növekedni fog.
Az ábécé segítségével még egy rossz helyesíró is elboldogul valahogy, de a kínai írásjelek esetében nincs helye tévedésnek. Az ember vagy megjegyez több ezer írásjelet és helyesen írja le őket, vagy írástudatlan.
Egyes írásjelek ábrák, mások absztrakt konstrukciók vagy csak önkényesen rajzolt jelek, melyekben semmi támpont nincs a jelentésre vonatkozóan. Rejtélyesek. Megtanulhatatlanok. Csábítóak. Kábítóak. Csodásak. Egy rossz napunkon elillannak emlékezetünkből, és sose térnek vissza. Fenséges, legyőzhetetlen tömegükkel ébren tartják az idegenben az örökös alacsonyabbrendűség érzését.
A kínai tanítási módszerek szükségképpen az ismétlésre, a magolásra és a tények bebiflázására épülnek. Az írás-olvasás elsajátításához felhasznált szellemi erőbefektetés félelmetes, de az biztos, hogy edzi a memóriát. Láttak már kínai embert telefonszámot felírni? Ugye nem? Persze, első hallásra megjegyzik.