…hogy engedelmességgel tartozol Neki

1.

Keith Harriman, aki tizenkét éve igazgatta az Amerikai Robot és Gépember Rt. kutatási részlegét, egyáltalán nem volt biztos benne, hogy helyesen cselekszik. Végighúzta nyelve hegyét vastag, de meglehetősen fakó ajkán, és közben úgy érezte, hogy még sohasem volt ilyen ádáz a Nagy Susan Calvin, aki mosolytalanul nézett le rá a holografikus képről.
Rendszerint kikapcsolta a történelem legnagyobb robotikusának képét, mert idegesítette. (Noha igyekezett tárgyként gondolni rá, ez sohasem sikerült neki.) Most azonban nem merte megtenni, és a rég halott pillantás valósággal perzselte az arcát.
Félelmetes és lealázó lépés volt, amelyet meg kellett tennie.
George Tíz, akit egyaránt hidegen hagyott Harriman feszengése és a robotika védszentjének a magas fülkében parázsló képe, nyugodtan üldögélt az igazgatóval szemben.
- Ezt igazából nem volt módunk megbeszélni, George mondta Harriman. - Mostanáig nem voltál nálunk, nekem pedig nem akadt lehetőségem, hogy egyedül maradjak veled. De most szeretném, ha megvitatnánk az ügy részleteit.
- Pontosan ezt akarom tenni - felelte George. - Amíg az Amerikai Robotnál tartózkodtam, arra a következtetésre jutottam, hogy a válságnak van valami köze a három törvényhez.
- Igen. Természetesen ismered a robotika három törvényét.
- Természetesen.
- Igen, biztos vagyok benne. De ássunk mélyebbre, és az igaz, az alapvető problémát vegyük fontolóra. Ha mondhatom így, az Amerikai Robotnak két, diadalokban gazdag évszázad alatt sem sikerült meggyőznie az emberi lényeket, hogy fogadják el a robotokat. Csak ott tudtunk helyet találni nekik, ahol olyan munkát kellett végezni, amelyre az emberek alkalmatlanok, illetve olyan környezetben, amely nekik elfogadhatatlanul veszedelmes. A robotok főképpen az űrben dolgoznak, és ez korlátozta tevékenységünket.
- Mindazonáltal tág mozgásteret jelentett, amelyen belül az Amerikai Robot fel tud virágozni - jegyezte meg George Tíz.
- Nem így van, méghozzá két okból. Először is a korlátokkal körülhatárolt tér feltartóztathatatlanul zsugorodik. Ahogy például a Hold-telep egyre fejlettebb lesz, úgy csökken a robotok iránti igény; és számítunk rá, hogy néhány éven belül a robotokat kitiltják onnan. Ugyanez ismétlődik meg minden világban, amelyet az emberiség gyarmatosít. Másodszor, a Földön az igazi felvirágzás lehetetlen robotok nélkül. Mi az Amerikai Robotnál rendíthetetlenül hisszük, hogy az emberi lényeknek szükségük van robotokra, és a töretlen haladás érdekében meg kell tanulniuk együtt élni gépi hasonmása
- Hát nem ezt teszik? Mr. Harriman, az ön íróasztalán található egy számítógép input, amely tudomásom szerint összeköttetésben van a Multivac-hálózattal. A számítógép egyfajta helyhez kötött robot; agy, amely nincs kapcsolatban testtel…
- Ez igaz, de ennek is korlátai vannak. Az emberek által használt számítógépeket rendkívüli mértékben specializál nehogy túlságosan emberi intelligencia jöjjön létre. Egy évszázaddal ezelőtt, azoknak a Masináknak nevezett óriási számítógépeknek a korában, a legjobb úton voltunk a minden korlátozástól mentes, mesterséges értelem létrehozása felé. Ezek a Masinák saját elhatározásukból korlátozták tevékenységüket. Amikor elhárították az emberi társadalmat fenyegető környezeti problémákat, fokozatosan leálltak. Azzal érveltek, hogy további működésük mankó lenne az emberiség számára, és mivel szerintük ez ártott volna az emberi lényeknek, úgy vélték, ez az első törvény hatálya alá esik.
- És nem volt helyes, hogy így cselekedtek?
- Véleményem szerint nem. Ezzel csak a Frankenstein-komplexust erősítették fel az emberiségben, amely ösztönszerűen attól tart, hogy bármilyen mesterséges humanoid fellázadhat teremtői ellen. Az emberek attól félnek, hogy a robotok veszik át a helyüket.
- Ön nem tart ettől?
- Én jobban tudom. Nem tehetik meg, ameddig létezik a robotika három törvénye. Lehetnek társai az emberiségnek: részt vehetnek a természeti törvények megértéséért és bölcs irányításáért folytatott nagy küzdelemben. Velük többre képes az emberiség, mint egyedül; de mindig úgy van, hogy a robot szolgálja az emberi lényeket.
- De ha bebizonyosodott, hogy a három törvény évszázadokon át tartotta korlátok között a robotokat, akkor miből ered az emberi lények bizalmatlansága a robotokkal szemben?
- Nos - Harriman, szürkülő haját felborzolva, erőteljesen vakarta a fejét -, főként babonából, természetesen. Sajnos van néhány bonyolult dolog, amibe a robotellenes agitátorok belekapaszkodhatnak.
- A három törvényt is beleértve?
- Igen. Különösen a másodikat. Tudod, a harmadikkal nincs probléma. Az általános hatályú. A robotoknak mindig föl kell áldozniuk magukat az emberi lényért, bármelyik emberi lényért.
- Természetesen - bólintott George Tíz.
- Az első törvény talán a legkevésbé kielégítő, mivel mindig el lehet képzelni olyan feltételeket, amelyek között egy robot az egymást kölcsönösen kizáró A vagy B tettet kényszerül végrehajtani, és mindkettőnek a következtében emberi lényeknek esik bajuk. A robotnak ezért gyorsan ki kell választania, melyik cselekedet jár kisebb kárral. Nem könnyű úgy kidolgozni a pozitronagy pályáit, hogy képes legyen erre a döntésre. Ha A cselekedet egy tehetséges ifjú művészben okoz kárt, míg B cselekedet öt idősebb emberben, akiknek nincsenek különösebb erényeik, akkor a robotnak tudnia kell, melyiket válassza.
- Az A cselekedet - vágta rá George Tíz. - Egy ember baja kevesebb, mint öt ember baja.
- Igen, a robotokat mindig úgy tervezték, hogy így döntsenek. Értelmetlen lett volna azt várni tőlük, hogy olyan kifinomult szempontok alapján válogassanak, mint tehetség, intelligencia, a társadalom várható haszna. Olyan mértékben késleltette volna a döntést, hogy a robot gyakorlatilag megbénult volna. Így mellőztük a kérdést. Szerencsére kevés olyan eseményre számíthatunk, amikor a robotoknak ilyen döntést kellene hozniuk… És ezzel eljutottunk a második törvényhez.
- Az engedelmesség törvényéhez.
- Igen. Az engedelmesség szükségszerűsége állandó. Egy robot húsz évet is elélhet anélkül, hogy egyszer is gyorsan kelljen cselekednie egy emberi lény megmentése érdekében, vagy szembe kelljen néznie saját pusztulásának kockázatával. Viszont egész idő alatt folyamatosan utasításoknak kell engedelmeskednie… Milyen utasításoknak?
- Emberi lények utasításainak.
- Bármely emberi lény utasításainak? Hogyan tudod megítélni, kell-e engedelmeskedned egy emberi lénynek vagy sem? Mi az ember, hogy engedelmességgel tartozol neki, George?
George habozott. Harriman sietve folytatta:
- Egy bibliai idézet. Nem érdekes. Úgy értem, egy robotnak követnie kell az utasításokat akkor is, ha gyermek adja, vagy egy idióta, vagy egy bűnöző, vagy egy makulátlanul tisztességes, intelligens ember, aki történetesen nem szakértő és ezért nincs tisztában utasítása nemkívánatos következményeivel? És ha két ember ad neki ellentmondó utasításokat, akkor melyiket kövesse a robot?
- És kétszáz év alatt nem merültek fel és nem oldódtak meg ezek a problémák? - kérdezte George Tíz.
Harriman hevesen rázta a fejét.
- Nem. Az a tény akadályozott meg benne, hogy robotjainkat csupán különleges környezetben használták, az űrben, ahol kizárólag szakértő emberekkel akadt dolguk. Nem találkoztak gyerekekkel, idiótákkal, bűnözőkkel, jóindulatú, tudatlan emberekkel. Még így is előfordult károkozás ostoba vagy csupán átgondolatlan utasítások miatt. Ezt azonban mindig rendbe tudták hozni a különleges és behatárolt környezetben. A Földön viszont a robotnak döntést kell hoznia. Így hát továbbra is megmaradnak a robotok ellenzői, és a fenébe is, igazuk van.
- Akkor növelnie kell a pozitronagy döntési képességét.
- Pontosan. Elkezdtük gyártani a JG modelleket, amelyek minden emberi lényt képesek mérlegelni nemük, koruk, társadalmi helyzetük és foglalkozásuk, értelmi képességeik, érettségük, közhivataluk meg a többi alapján.
- Hogyan hatott ez a három törvényre?
- A harmadikra sehogy. Még a legértékesebb robotnak is föl kell áldoznia magát a legértéktelenebb emberi lényért. Ezen nem lehetett változtatni. Az első törvényre csak ott, ahol bármilyen alternatív cselekmény kárt okozott volna. Az emberi lények mennyiségét éppen úgy kellett mérlegelni, mint minőségüket, feltéve, hogy van idő és alap efféle döntéshozatalra, ami nem sűrűn fordul elő. A második törvényt kellett leginkább megváltoztatni, mivel minden lehetséges parancsvégrehajtás magában foglalta a mérlegelést is. A robot lassabban engedelmeskedik, kivéve az első törvény eseteit, de sokkal ésszerűbben cselekszik.
- De a szükséges döntések nagyon bonyolultak.
- Nagyon. Az ilyen döntések olyan mértékben lelassították első modelljeink reakcióit, hogy megbénultak. Ezen javítottunk a későbbieknél, de ehhez olyan sok pályát kellett igénybe vennünk a robot agyában, hogy az lomha lett. Mindazonáltal azt hiszem, hogy az utolsó néhány modell olyan, amilyet akartunk. A robotnak nem kell azonnali döntést hoznia az emberi élet értékéről és társadalmi szerepéről. Kezdetben minden emberi lénynek engedelmeskedik, mint minden rendes robot, azután tanul. Fejlődik, tanul, érik. Először olyan, mint a gyermek, állandó felügyeletet igényel. Ahogy fejlődik, egyre inkább lehetősége nyílik arra, hogy különösebb ellenőrzés nélkül is elfogadják a földi társadalomban, amelynek végül teljes jogú tagja lesz.
- Ez biztosan válasz azoknak a fenntartásaira, akik ellenzik a robotokat.
- Nem - felelte dühösen Harriman. - Most más kifogásaik vannak. Nem fogadják el a robot döntéseit. Azt mondják, egy robotnak nincsen joga, hogy az egyik embert alacsonyabb rendűnek minősítse a másiknál. Ha A parancsait elébe helyezi B parancsainak, ezzel B-t kevésbé jelentékeny személyként értékeli, és ezzel megsérti emberi jogait.
- Akkor mi a megoldás? - Semmi. Föladom.
- Értem.
- Ennyi telik tőlem… most te következel, George.
- Én? - kérdezte George Tíz ugyanolyan higgadtan. Kissé meglepődött, de ez kívülről nem volt érzékelhető. - Miért én?
- Mert nem vagy ember - felelte Harriman idegesen. Már mondtam, azt akarom, hogy a robotok társai legyenek az embereknek. Azt akarom, hogy te az én társam légy.
George Tíz fölemelte a kezét, és különös, emberi mozdulattal tárta szét ujjait.
- Mit tehetek én?
- Neked talán úgy tűnik, hogy semmit, George. Nemrégen alkottak, még gyermek vagy. Úgy terveztek, hogy nem vagy teletömve eredeti információkkal, ezért kellett ilyen részletesen elmagyaráznom neked a helyzetet, hogy maradjon hely a fejlődésnek. Elméd ki fog bontakozni, és képes leszel nem emberi szemszögből megközelíteni a problémát. Ott, ahol én nem látok megoldást, te a saját szempontodból találhatsz egyet.
- Az agyamat ember tervezte. Mitől lenne nem emberi? kérdezte George Tíz.
- Te a legutolsó JG modell vagy, George. Az agyad a legbonyolultabb, amit eddig terveztek, még kifinomultabban összetett, mint a régi óriási Masináké. Többféle választ tesz lehetővé, emberi alapról indul ki, és bármilyen irányba fejlődhet, noha nem biztos, hogy fog is. Mégis, mindörökre a három törvény áthatolhatatlan korlátain belül maradva, képes leszel nem emberivé fejleszteni a gondolkodásodat.
- Eleget tudok én az emberi lényekről, hogy ésszerűen tudjam megközelíteni a problémát? Eléggé ismerem a történelmüket? A pszichológiájukat?
- Természetesen nem. De olyan gyorsan meg fogod tanulni, ahogy csak tudod.
- Kapok segítséget, Mr. Harriman?
- Nem. Ez teljesen közöttünk marad. Senki más nem tudhat róla, és nem szabad megemlítened egyetlen emberi lénynek sem, sem az Amerikai Roboton belül, sem azon kívül.
- Valami rosszat csinálunk, Mr. Harriman, hogy titokban kell tartanunk? - kérdezte George Tíz.
- Nem. De egy robot megoldását nem lehet elfogadni, éppen azért, mert robottól ered. Minden megoldási javaslattal hozzám kell fordulnod; és ha én értékesnek látom, akkor én fogom előadni. Senki sem tudhatja meg, hogy tőled származik.
- Annak a fényében, amit korábban közölt, ez a helyes eljárás - felelte nyugodtan George Tíz. - Mikor kezdjem?
- Most rögtön. Gondoskodni fogok róla, hogy megkapj minden szükséges filmet.

Harriman egymagában üldögélt. Mesterségesen megvilágított irodájában semmi sem utalt arra, hogy odakint egyre növekszik a sötétség. Nem érzékelte, hogy három óra telt el, amióta George Tíz visszatért a kuckójába, és otthagyta neki az első filmeket. 
Most már teljesen egyedül maradt, Susan Calvinnek, a ragyogó robotikusnak a szellemével, aki gyakorlatilag minden segítség nélkül fejlesztette a nagy darab játékszert, a pozitronrobotot az ember legérzékenyebb és legrugalmasabb eszközévé; olyan érzékennyé és sokoldalúvá, hogy az ember irigységből és félelemből nem merte használni.
Susan több mint száz éve halott. A Frankenstein-komplexum az ő idejében is létezett, és ő sohasem oldotta meg. Meg sem próbálkozott vele, mivel nem volt rá szükség. Az ó idejében a robotikát az űrkutatás miatt fejlesztették.
A robotok igazi sikere, hogy az embernek egyre kevésbé van szüksége rájuk, és Harriman az utóbbi időben…
Susan Calvin vajon a robotoktól kért volna segítséget? Biztosan azt tette volna…
És Harriman még sokáig ott ült az éjszakában.

2.

Maxwell Robertson volt az Amerikai Robot főrészvényese, és ebben az értelemben 6 vezette a vállalatot. Cseppet sem volt lenyűgöző jelenség: jócskán középkorú, eléggé tömzsi ember, akinek az volt a szokása, hogy alsó ajkának jobb szélét rágcsálta, valahányszor zavarba jött.
A kormány képviselőivel fenntartott kapcsolatok két évtizede alatt mégis megtanulta, hogyan kezelje őket. Hajlamos volt a simulékonyság, a meghátrálás, a mosoly eszközeihez folyamodni, és mindig igyekezett időt nyerni.
Most keményebb idők jártak, és ennek főleg Gunnar Eisenmuth volt az oka. A Globális Gondnokok között, akiknek hatalmát az elmúlt száz évben csupán a Globális Igazgatóké múlta felül, Eisenmuth került legközelebb a kompromisszumok szürke zónájának széléhez. Ő volt az első Gondnok, aki nem Amerikában született, és nem lehetett bizonyítani, hogy ellenséges érzéseket táplálna az Amerikai Robot elavult nevével szemben, a vállalatnál mégis mindenkinek ez volt a meggyőződése.
Volt olyan javaslat, nem az első abban az évben - vagy nemzedékben -, hogy a vállalat nevét változtassák Világrobotra; de Robertson sohasem egyezett bele. A társaságot amerikai tőkével, amerikai agyakkal és amerikai munkával hozták létre, és noha jellegét és érdekeltségét tekintve régóta nemzetközi céggé fejlődött, amíg Robertson vezeti, addig a név tanúsítani fogja ezt az eredetet.
Eisenmuth hosszú, bánatos képű, magas ember volt, bőre és vonásai érdesek. Hangsúlyozottan amerikai kiejtéssel beszélte a világnyelvet, noha sohasem járt az Egyesült Államokban, mielőtt elfoglalta volna hivatalát.
- Teljesen világos, Mr. Robertson. Nincs itt semmi nehézség. Cégének termékeit mindig kikölcsönözték, sohasem adták el. Ha a Holdon nincs többé szükség az önöktől bérelt tárgyakra, akkor vegyék vissza és szállítsák el.
- Igen, Gondnok, de hova? A kormány engedélye nélkül csak törvényellenesen hozhatnánk a Földre, az engedélyt pedig megtagadták tőlünk.
- Itt semmi hasznát nem vehetnék. Elvihetik a Merkúrra vagy valamelyik kisbolygóra.
- És ott mit kezdenénk velük? Eisenmuth vállat vont.
- Lángeszű munkatársaik majd kitalálnak valamit.
- Ez hatalmas veszteséget jelent a vállalatnak - csóválta a fejét Robertson.
- Tartok tőle, hogy igen - felelte Eisenmuth szenvtelenül. - Én megértem, hogy a vállalat évek óta gyenge pénzügyi helyzetben van.
- Főképp a kormányzati megszorítások miatt, Gondnok. - Legyen realista, Mr. Robertson. Tudja, hogy a közhangulat egyre inkább a robotok ellen fordult. - Elég sajnálatos, Gondnok.
- Akkor is így van. Okosabb lenne felszámolni a vállalatot: természetesen ez csupán javaslat.
- Az ön javaslatainak megvan a maguk nyomatéka, Gondnok. Megemlíteném, hogy száz évvel ezelőtt a mi Masináink oldották meg a környezeti válságot.
- Biztos vagyok benne, hogy az emberiség hálás érte, de az már régen volt. Most a természettel szövetségben élünk, bármily kényelmetlen legyen is ez néha, és a múlt homályos.
- Arra céloz, amit nemrég tettünk az emberiségért? - Úgy hiszem, arra.
- Feltételezem, nem várják tőlünk, hogy azonnal felszámoljuk a vállalatot; ezt nem tudnánk megtenni hatalmas veszteségek nélkül. Időre van szükségünk.
- Mennyire? - Mennyit ad?
- Ez nem rajtam múlik.
- Magunkban vagyunk. Ne játsszunk egymással. Mennyi időt tud adni nekem? - mondta halkan Robertson. Eisenmuth arca olyan volt, mintha magában számítgatna. - Azt hiszem, két évet tervezhet be. Őszinte leszek. A globális kormányzatnak az a terve, hogy előbb-utóbb átvegye a céget, és kivonja az ellenőrzése alól, amennyiben nem teszi meg magától. És hacsak nem következik be fordulat a közhangulatban, amit én kétlek. - Megrázta a fejét.
- Akkor hát két év - suttogta maga elé Robertson.

Robertson egymagában üldögélt. Gondolatai céltalanul csapongtak a múltban. A céget a Robertsonok négy nemzedéke vezette. Egyikük sem volt robotikus. Erre olyan embereik voltak, mint Lanning és Bogert és mindenekelőtt, mindenekelőn Susan Calvin, aki azzá tette az Amerikai Robotot, ami, de a négy Robertson teremtette meg a munkavégzéshez alkalmas légkört.
Az Amerikai Robot nélkül a huszonegyedik század belerohant volna az egyre súlyosbodó katasztrófába. Hogy nem így  történt, az a Masináknak volt köszönhető, amelyek egy nemzedéken át vezették az emberiséget a történelem zuhatagai és zátonyai között.
És most két évet adtak. Mit tehet két év alatt, hogy eloszlassa az emberiség legyőzhetetlen előítéleteit? Nem tudta. Harriman reménykedve beszélt új ötletekről, de nem bocsátkozott részletekbe. Ráadásul Robertson úgysem értette volna meg.
De hát mit tehet egyáltalán Harriman? Mit tehet bárki az egyre fokozódó viszolygás ellen, amelyet az emberek táplálnak alakmásaik iránt? Semmit.
Robertson félálomba szenderült, amely nem hozott ihletet.

3.

- Most már mindent tudsz, George Tíz - mondta Harriman. - Mindent megkaptál, amiről azt gondoltam, hogy segít megoldani a problémát. Memóriádban több információt tárolsz a témáról, az emberi lényekről, múlt- és jövőbeli útjaikról, mint amennyit én vagy bárki más ember képes lenne észben tartani.
- Ez nagyon valószínű.
- Van még valami, amire szükséged van a saját véleményed kialakításához?
- Ami az információkat illeti, nem találok nyilvánvaló réseket. Létezhetnek elképzelhetetlen határesetek, amelyeket nem tudok megfogalmazni. De létezhetnek; nem számít, milyen széles tárolt információim köre.
- Így van. Egyébként nincs időnk, hogy a végtelenségig tápláld magadba a tudnivalókat. Robertson azt mondta nekem, hogy csupán két évünk van, és már ebből is elmúlt három hónap. Tudsz valamit javasolni?
- Pillanatnyilag semmit, Mr. Harriman. Latolgatnom kell az információkat, és ebből a célból segítségre van szükségem.
- Tőlem?
- Nem. Főképp öntől nem. Ön magas képesítésű emberi lény, és akármit mond, az egy parancs részleges erejével bírhat, és megbéníthatja gondolkodásomat. Ugyanezen okból más emberi lényre sincs szükségem, különösen, mivel ön megtiltotta, hogy bármelyikkel szóba álljak.
- De akkor milyen segítséget kérsz, George? - Egy másik robotét, Mr. Harriman.
- Milyen másik robotét?
- Vannak más példányai a JG sorozatnak. Én a tizedik vagyok, JG-10.
- A régebbiek használhatatlanok, kísérleti… - Mr. Harriman, George Kilenc működik.
- Igen, de mi haszna lenne? Nagyon hasonlít hozzád, néhány hiányosságot leszámítva. Kettőtök közül te vagy a rugalmasabb.
- Ebben biztos vagyok - mondta George Tíz. Megfontoltan bólintott. - Mindazonáltal, mihelyt létrehozok egy gondolatsort, az a puszta tény, hogy én alkottam meg, engem dicsér, és nehéznek találom, hogy lemondjak róla. Ha a gondolatsort összeállítás után közölhetem George Kilenccel, ő anélkül mérlegelheti, hogy előbb megalkotta volna, tehát nem lesznek előítéletei. Megláthatja a réseket és hiányokat, amelyeket én nem tudtam észrevenni.
- Más szóval, két fej több, mint egy, mi, George? - mosolyodott el Harriman.
- Amennyiben ezen azt érti, Mr. Harriman, hogy két egyén darabonként egy fejjel, akkor igen.
- Helyes. Van még valami, amire szükséged van?
- Igen. Valamire a filmeken kívül. Sokat láttam az emberi lényekről és világukról. Láttam emberi lényeket itt, az Amerikai Robotnál, és ellenőrizhettem a látottak értelmezését a közvetlen érzékelésekkel szemben. De ez nem érvényes a fizikai világra. Még sohasem néztem meg, de tudom, hogy itteni környezetem nem reprezentálja kellőképpen. Szeretném látni.
- A külvilágot? - Harriman egy pillanatra mintha elhűlt volna ettől az ötlettől. - Csakugyan azt javaslod, hogy vigyelek ki az Amerikai Robot területéről?
- Igen, ezt.
- Ez mindenképpen törvényellenes. A mai közhangulatban végzetes lehet.
- Ha felfedeznek, akkor igen. Nem azt mondtam, hogy vigyen el egy városba vagy akár egy emberi lény lakására. Megfelelne egy nyílt terület, emberi lények nélkül.
- Az is törvényellenes.
- Ha elkapnak. Megtehetjük?
- Mennyire fontos ez, George? - kérdezte Harriman.
- Nem tudom megállapítani, de nekem úgy tűnik, hogy hasznos lehet.
- Forgatsz valamit a fejedben? George Tíz habozni látszott.
- Nem tudom megmondani. Úgy tűnik, forgathatnék, ha bizonyos zónákban csökkenne a bizonytalanság.
- Hadd gondolkozzam rajta. Közben utánanézek George Kilencnek, és megszervezem, hogy egy fülkébe kerüljetek. Ezt legalább simán meg lehet csinálni.

George Tíz egymagában üldögélt.
Próbaképpen kijelentéseket fogadott el, összevetette őket, és következtetéseket vont le; ezt újra és újra megismételte; a következtetésekből újabb kijelentéseket épített föl, amelyeket elfogadott, megvizsgált, megtalálta az ellentmondásokat, elvetette őket, vagy nem vetetette el, és próbaképpen továbbra is fenntartotta őket.
Egyetlen következtetéstől sem érzett meglepetést vagy elégedettséget; csak egy plusz- vagy egy mínuszjelet illesztett melléjük.

4.

Harrimanben akkor sem oldódott fel igazán a feszültség, amikor csendesen leszálltak a Robertson-birtokon.
Robertson engedélyezte, hogy igénybe vegyék a dyna-hártyát, és a csendes repülőgép, amely egyformán könnyedén haladt függőlegesen és vízszintesen, elég nagy volt ahhoz, hogy elbírja Harriman, George Tíz és természetesen a pilóta súlyát.
(A dyna-hártya a Masinák közvetítésével feltalált proton törpeelem egyik folyománya volt, amely kis adagokban tartalmazta a szennyeződésmentes energiát. Azóta sem született hasonló találmány, amely ennyire megkönnyítette volna az emberek életét - Harriman összeharapta a fogát a gondolatra -, és mégse voltak egy cseppet se hálásak érte az Amerikai Robotnak.)
A rizikós rész a légi út volt az Amerikai Robot és a Robertson-birtok között. Ha megállítják őket, egy csomó bonyodalmat okozhat a robot jelenléte a gép fedélzetén. Ugyanez a helyzet visszafelé. Ami a birtokot illeti, még mindig érvelhetnek úgy - illetve azzal kell érvelniük -, hogy az az Amerikai Robot tulajdona, ahol robotok is tartózkodhatnak, megfelelő ellenőrzés mellett.
A pilóta hátranézett, szeme egy röpke pillanatra óvatosan megpihent George Tízen.
- Tényleg ki kell szállnia, Mr. Harriman?
- Igen.
- Ennek is?
- Ó, igen. - Azután egy kicsit gúnyosan hozzátette: - Nem fogom egyedül hagyni vele.
Elsőnek George Tíz ereszkedett le; Harriman követte. A kikötőtől nem túl messze volt a kert. Itt éppen elég látnivaló volt, és Harriman gyanította, hogy Robertson, nem törődve a környezetvédelmi előírásokkal, juvenil-hormonokkal tartja kordában a rovarokat.
- Gyerünk, George - mondta Harriman. - Hadd mutassam meg.
Együtt ballagtak a kert felé.
- Alig hasonlít ahhoz, amit elképzeltem - állapította meg a robot. - A szememet nem tervezték megfelelően, hogy érzékelje a hullámhosszak különbségeit, így nem vagyok képes felismerni a különböző tárgyakat.
- Bízom benne, hogy nem zavar a színvakság. Túl sok pozitronpályára volt szükségünk ítélőképességed megalkotásához, és nem tudtunk eleget megtakarítani a színérzékeléshez. A jövőben, ha lesz jövő…
- Értem, Mr. Harriman. Azért van elég különbség, amelyek alapján meg tudom állapítani, hogy itt a növényi élet számos formája létezik.
- Kétségtelenül. Több tucat.
- És biológiai értelemben mindegyik egyenlő az emberrel. - Igen, mind különböző fajta. Az élő teremtményeknek milliónyi fajtája van.
- Amelyek közül az emberi lény csupán az egyik.
- Mindazonáltal az emberi lények számára vitathatatlanul a legfontosabb.
- És az én számomra is, Mr. Harriman. De én biológiai értelemben beszélek.
- Értem.
- Az élet tehát a formák tekintetében hihetetlenül összetett dolog.
- Igen, George, ez a bökkenő. Amire az embernek vágyai kielégítésére és kényelme érdekében szüksége van, az befolyásolja az élet összességét, a környezeti egyensúlyt; ami rövid távon hasznos, az hosszú távon károkat okozhat. A Masinák megtanítottak bennünket, hogy olyan emberi társadalmat szervezzünk, amely mindezt a lehető legcsekélyebb mértékűre csökkenti, de a XXI. században majdnem bekövetkezett katasztrófa miatt az emberiség gyanakodva tekint az újításokra. Ha ehhez hozzávesszük a robotokkal szemben érzett sajátos félelmet…
- Értem, Mr. Harriman… Bizonyos vagyok benne, hogy ez itt az állati lét egy példánya.
- Az egy mókus, a számos mókusfaj valamelyikéből.
A mókus lobogó farokkal rohant át a fatörzs másik oldalára.
- Ez pedig - mondta George, és karja villámsebesen megmozdult - tényleg egy apró dolog. - Ujjai közé fogta és lenézett rá.
- Az egy rovar, egy bogárfajta. A bogaraknak sok ezer fajtája van.
- A bogarak minden egyes példánya éppen olyan eleven, mint a mókus vagy ön?
- A környezetben éppen olyan teljes és független, mint bármely más szervezet. Vannak még kisebbek is; sokuk túl apró ahhoz, hogy látni lehetne.
- Az pedig egy fa, igaz? Érintésre kemény…

A pilóta egymagában üldögélt. Szerette volna kinyújtóztatni a lábát, de homályosan úgy érezte, nagyobb biztonságban van, ha benn marad a dyna-hártyában. Ha az a robot irányíthatatlanná válik, akkor ő rögtön elhúz innen. De honnan tudhatná, mikor lesz irányíthatatlan?
Sok robotot látott, ami elkerülhetetlen volt, lévén ő Mr. Robertson magánpilótája. De azok mindig ott voltak, ahol lenniük kellett, a laboratóriumokban és a raktárakban, és sok szakember volt a közelükben.
Igaz, dr. Harriman szakember. Azt mondják, nincs nála jobb. De a robot itt van, ahol robotnak nem szabadna lennie: a Földön, a szabadban, akadálytalanul mozoghat. Ő nem akarja kockáztatni a jó állását azzal, hogy bárkinek beszél róla - de ez akkor sem helyes.

5.

- Az általam látott filmek - szólalt meg George Tíz - pontosan megfelelnek a tapasztalatoknak. Kiegészítetted a válogatást, Kilenc?
- Igen - felelte George Kilenc. A két robot összeérő térdekkel, mereven ült egymással szemben. Mint alak és alakmás. Dr. Harriman egyetlen pillantással meg tudta volna különböztetni őket, mivel ismerte azokat az apró különbségeket, amelyek tervezés közben alakultak ki. Ha nem látja őket, csak beszél velük, akkor is meg tudta volna állapítani, melyik melyik, noha kevesebb biztonsággal; George Kilenc válaszai kissé különböztek a lényegesen bonyolultabb agypályákkal rendelkező George Tíz feleleteitől.
- Ebben az esetben - mondta George Tíz - figyelj arra, amit mondok. Először is az emberi lények félnek a robotoktól, és nem bíznak bennük, mert úgy vélik, versenytársat jelentenek számukra. Hogyan lehetne ezt megelőzni?
- Csökkenteni kell a versengést - felelte George Kilenc. A robotot más formájúra kell tervezni, mint az emberi lényeket.
- De a robot lényege épp az, hogy az élőlény pozitronmásolata. Rémületet kelthet az élőlénynek az a másolata, amely nem életszerű.
- Az élő formáknak több mint kétmillió változatuk van. Ki kell választani egyet, és emberi alak helyett ahhoz kell hasonlítani a robotot.
- Mely formák jöhetnek szóba?
George Kilenc három másodpercig némán gondolkodott.
- Elég nagynak kell lennie, hogy tartalmazza a pozitronagyat, de nem szabad kellemetlen képzettársításokat sugalmaznia az emberi lényeknek.
- A Földön nincsen olyan szárazföldi létforma, amelynek a koponyája elég nagy lenne egy pozitronagy számára, legfeljebb az elefánt, amelyet ginem láttam, de a leírások szerint nagyon nagy, és éppen ezért megijesztené az embert. Hogyan oldható meg ez a dilemma?
- Olyan életformát kell utánozni, amely nem nagyobb az embernél, de meg kell növelni a koponya térfogatát.
- Egy kis lóra vagy egy nagy kutyára gondolsz? Mind a lovak, mind a kutyák réges-rég együtt élnek az emberrel mondta George Tíz.
- Akkor megfelelőek.
- De hát gondold meg, a robot pozitronagya az emberi értelmet utánozza. Ha egy ló vagy kutya beszélne és érvelne ember módjára, akkor is megmaradna a vetélkedés ténye. Az emberek még nagyobb bizalmatlanságot és haragot éreznének egy ilyen váratlan versenytárs iránt, amelyet az élet alacsonyabb rendű formájának tartanak.
- Egyszerűsítsék a pozitronagyat, és akkor a robot nem lesz olyan értelmes - mondta George Kilenc.
- A pozitronagy a három törvény miatt ennyire bonyolult. Egyszerűbb agy nem lenne képes minden vetületében befogadni a három törvényt.
- Az megengedhetetlen! - vágta rá azonnal George Kilenc. ~
- Én is ebbe a zsákutcába jutottam - felelte George Tíz. Így hát ez nem saját gondolatmenetem személyes sajátossága. Kezdjük elölről… Milyen körülmények között nem lenne szükség a harmadik törvényre?
George Kilenc összerezzent, mintha ez nagyon nehéz és veszélyes kérdés lenne, de azért megszólalt:
- Akkor, ha egy robot sohasem kerül olyan helyzetbe, hogy saját magát veszélyeztesse; vagy ha olyan könnyen pótolható, hogy nem számít, megsemmisül-e vagy sem.
- És milyen körülmények között nem lenne szükség a második törvényre?
Kissé rekedtebb lett George Kilenc hangja.
- Ha a robotot arra tervezték, hogy bizonyos ingerekre meghatározott módon reagáljon és nem is várnak el tőle mást; így tehát nem lenne szükséges külön utasítani.
- És milyen körülmények között - George Tíz egy pillanatra elhallgatott - nem lenne szükség az első törvényre? George Kilenc valamivel tovább hallgatott, és amikor megszólalt, suttogássá tompult a hangja:
- Ha a válaszokat úgy határozzák meg, hogy sohase okozhassanak kárt emberi lényeknek.
- Akkor képzelj el egy olyan pozitronagyat, amely csak bizonyos ingerekre ad néhány válaszreakciót, egyszerű és olcsón előállítható, így nincs szükség a három törvényre. Mekkora legyen?
- Egyáltalán nem nagy. A kívánt választól függően lehet a súlya száz gramm, egy gramm, egy milligramm.
- Gondolataid összecsengenek az enyémmel. Meg kell látogatnom dr. Harrimant.

George Kilenc egymagában üldögélt. Újra és újra végigvette a kérdéseket és a válaszokat. Nem állt módjában változtatni rajtuk. És mégis valahogy különösen felszabadultnak érezte magát attól a gondolattól, hogy egy robot, legyen bárminemű, bármekkora, bármilyen alakú, bármilyen feladatra tervezett, létezhessék a három törvény nélkül.
Nehéznek érezte a mozgást. Biztosan George Tíznek is nehéz lehet. Mégis könnyedén emelkedett fel ültéből.

6.

Másfél év telt el Robertson és Eisenmuth bizalmas megbeszélése óta. Ez idő alatt a robotokat visszavonták a Holdról, és az Amerikai Robot minden távlati tevékenységét felfüggesztette. Ami pénzt Robertson képes volt előteremteni, azt mind beleölték Harriman holdkóros vállalkozásába.
Most következett az utolsó dobás, itt, a saját kertjében. Egy évvel ezelőtt Harriman egy robotot hozott ide - George Tízet, az utolsó tökéletes robotot, amelyet az Amerikai Robot előállított. Harriman most valami mással jött.
Harrimanből láthatólag sugárzott az önbizalom. Vígan csevegett Eisenmuthtal. Robertson azon töprengett, tényleg érzi-e az önbizalmat, amelyet mutat. Valószínűleg. Robertson tapasztalatai szerint Harrimanbe nem szorultak színészi képességek.
Eisenmuth mosolyogva otthagyta Harrimant, és odament Robertsonhoz, de addigra lehervadt róla a mosoly.
- Jó napot, Robertson - mondta. - Mit forral az embere? - Ez az ő mutatványa - mondta egykedvűen Robertson. Ráhagyom a dolgot.
- Kész vagyok, Gondnok - szólalt meg Harriman. - Mivel, Harriman?
- A robotommal, uram.
- A robotjával? - kérdezte Eisenmuth. - Egy robotot hozott ide? - Zordan helytelenítő pillantást vetett rá, amelybe némi kíváncsiság keveredett.
- Ez itt az Amerikai Robot birtoka, Gondnok. Legalábbis mi annak tekintjük.
- És hol van a robot, dr. Harriman?
- A zsebemben, Gondnok - felelte vidáman Harriman. Zakójának hatalmas zsebéből apró befőttesüvegeket varázsolt elő.
- Az? - hitetlenkedett Eisenmuth.
- Nem, Gondnok - felelte Harriman. - Ez!
A másik zsebéből egy tárgyat vett elő, amely körülbelül tíz centi hosszú volt, és nagyjából madarat formázott. A csőr helyén keskeny cső, nagy szemek, a farka egy fúvóka.
Eisenmuth összevonta vastag szemöldökét.
- Komoly bemutatót akar tartani, dr. Harriman, vagy megőrült?
- Csak pár percig legyen türelemmel, Gondnok - kérte Harriman. - Egy madár formájú robot ugyanolyan robot, mint bármely másik. És attól, hogy apró, még éppoly finom a pozitronagya. Ez a másik tárgy a kezemben egy üvegre való gyümölcslégy. Ötven darab van benne, amelyeket el fogok ereszteni.
- És…
- A robotmadár el fogja kapni őket. Lenne olyan kedves, uram?
Eisenmuth kezébe nyomta az üveget. A Gondnok rámeredt, aztán a körülötte álló emberekre bámult, akik közül többen az Amerikai Robot képviselői voltak, mások pedig a saját szárnysegédei. Harriman türelmesen várakozott.
Eisenmuth kinyitotta az üveget, azután megrázta. Harriman odaszólt a tenyerén pihenő robotmadárnak. - Eredj!
A robotmadár elröppent. Hussanás hallatszott, noha nem csapkodott a szárnyával. Ez csak a szokatlanul apró proton mikroelem hangja volt.
Most itt volt, majd pillanatnyi lebegés után arrébb libbent. Bonyolult hurkokat leírva végigrepülte az egész kertet, azután, épp csak egy csöppet átmelegedve, visszaereszkedett Harriman tenyerére. Apró golyó jelent meg a tenyéren, mintha a madár potyázott volna.
- Tanulmányozhatja a robotmadarat, Gondnok, és maga is tarthat bemutatókat - mondta Harriman. - Ez a madár tévedhetetlenül elkapja a gyümölcslegyet, és egyedül csak azt, annak egyetlen fajtáját, a Drosophila melanogastert; elkapja, megöli és összesajtolja.
Eisenmuth kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette a robotmadarat.
- Nem tudjuk hatékony ellenőrzés alatt tartani a rovarokat anélkül, hogy ne kockáztatnánk a környezet egyensúlyát mondta Harriman. - A rovarirtó vegyszerek hatósugara túlságosan széles, a juvenil-hormonoké túlságosan korlátozott. A robotmadár viszont nagy területeket ellenőrizhet anélkül, hogy bármit fogyasztana. Úgy szakosíthatjuk, ahogy akarjuk: minden rovarfajtához külön robotmadarat, amely megállapítja a méretet, alakot, színt, hangot, viselkedésmintát. Akár molekuláris detektorként is lehet használni, azaz szaglása is van.
- Mégiscsak beavatkozik a természetbe. A gyümölcslegyeknek megvan a természetes életciklusuk, amely így megsemmisül - válaszolta Eisenmuth.
- Minimális mértékben. Olyan természetes ellenfelet léptetünk fel a gyümölcslégy életciklusának során, amely nem okozhat semmiféle bajt. Ha a gyümölcslegyek száma csökken, akkor a robotmadár nem csinál semmit. Nem szaporodik, nem tér át más élelemre; nem vesz föl nem kívánatos szokásokat. Semmit sem csinál.
- Vissza lehet hívni?
- Természetesen. Képesek vagyunk előállítani robotállatot bármilyen kártevő ellen. És gyártani tudjuk őket hasznos környezeti célokra is. Noha eddig nem látszott szükségesnek, semmi elképzelhetetlen nincs abban, hogy robotméheket gyártsunk, különleges ültetvények növényeinek beporzásához, vagy robotgilisztákat talajforgatásra. Amit csak akar…
- De miért?
- Hogy megtehessük, amit ezelőtt nem tehettünk meg. Hogy a környezetet a saját szükségleteinkhez igazítsuk, erősebbé tegyük, ahelyett, hogy szétrombolnánk… Hát nem látja? Amióta a Masinák véget vetettek a környezeti válságnak, az emberiség ingatag fegyverszüneti állapotban él a természettel, és egyik irányba sem mer elmozdulni. Ez elgyöngít bennünket, annyira elgyávítja szellemileg az emberiséget, hogy már kezd kételkedni a tudományos haladásban, minden változásban.
- Mindezt azért ajánlja nekünk, hogy cserébe engedélyezzük a további kísérletezést a robotokkal, mármint a rendes, ember formájú robotokkal - jegyezte meg Eisenmuth, némi ellenséges éllel a hangjában.
- Nem! - Harriman hevesen gesztikulált. - Annak vége. Az elvégezte feladatát. Eléggé megtanultuk tőle a pozitronagy lehetőségeit, hogy megfelelő pályákat alakíthassunk ki a robotmadarak apró agyában is. Most ilyen dolgokat gyártunk, mert ez eléggé fel fog futni. Az Amerikai Robot meg fogja szerezni a megfelelő tudást és gyakorlatot, és mindenben együtt fogunk működni a Világőrző Hivatallal. Virágozni fogunk. Önök is. Az emberiség is.
Eisenmuth egy darabig hallgatott és gondolkodott. Amikor befejezte…

Eisenmuth egymagában üldögélt.
Úgy érezte, hisz nekik. Úgy érezte, hogy izgalom fogja el. Noha az Amerikai Robot a kéz, a kormányzat az irányító agy. Ő maga lehet az irányító agy.
Ha még öt évig megmarad hivatalában, ami könnyen lehet, akkor ez az idő elegendő, hogy megállapítsa, milyen robottámogatásra van szüksége a környezetnek; még tíz év, és a neve elválaszthatatlanul összeforr a tervvel.
Olyan nagy szégyen, ha szeretné, hogy úgy emlékezzenek rá, mint az ember és a bolygó sorsának forradalmár jobbítójára?

7.

Robertson nem járt sikerrel az Amerikai Robotnál a bemutató napja óta. Ennek részben az volt az oka, hogy többé-kevésbé állandóan konferenciákon vett részt a Globális Igazgató székhelyén. Szerencsére Harriman elkísérte, mivel egymaga többnyire nem tudta volna, mit mondjon.
A másik ok az volt, hogy nem is akart odamenni. Most a saját házában tartózkodott, Harriman társaságában. Ésszerűtlen félelmet érzett vele szemben. Sohasem vonta kétségbe Harriman robotikai szakértelmét, de hogy csak úgy egy csapásra megmentse egy csomó kiadástól az Amerikai Robotot, ez valahogy - Robertson szerint - meghaladta a képességeit. És mégis…
- Maga nem babonás, ugye, Harriman? - kérdezte. - Milyen értelemben, Mr. Robertson?
- Nem gondolja, hogy a holtak után marad bizonyos kisugárzás?
Harriman megnyalta az ajkát. Ezt nem kellett volna megkérdezni.
- Susan Calvinre gondol, uram?
- Igen, természetesen - mondta Robertson tétován. - Most megy az üzlet, gyártjuk a férgeket, madarakat, bogarakat. De mit mondana ő? Szégyellem magam.
Harrimannek látható erőfeszítésébe került, hogy ne nevessen.
- A robot az robot, uram. Féreg vagy ember, megteszi, amire utasítják, az ember helyett dolgozik, és ez az, ami fontos.
- Nem - vágott közbe Robertson ingerülten. - Ez nem így van. Nem bírom elhinni.
- Ez így van, Mr. Robertson - válaszolta komolyan Harriman -, ön és én most teremtjük, legalábbis most kezdtük el megteremteni azt a világot, amely elfogadja a pozitronrobotok bizonyos formáját. Az átlagember tarthat egy robottól, ha úgy néz ki, mint egy ember, és elég értelmesnek látszik, hogy a helyébe lépjen, de nem fog félni egy madárforma robottól, amely semmi mást nem csinál, csak bogarakat fogdos az 6 szolgálatában. És ha nem fél néhány robottól, a végén egyetlen robottól sem fog félni. Annyira megszokja a robotmadarakat és robotméheket meg robotgilisztákat, hogy egy robotembert sem fog másnak tekinteni, mint tulajdon meghosszabbításának.
Robertson éles pillantást vetett rá. Háta mögött összefont kezekkel, gyors, ideges lépésekkel végigment a szobán. Visszajött, és ismét ránézett Harrimanre.
- Ezt tervezte?
- Igen, és noha valamennyi humanoid robotunkat szétszereljük, a legfejlettebb kísérleti modellekből megtarthatunk néhányat, és továbbiakat is tervezhetünk, amelyek még fejlettebbek lesznek, hogy készen álljunk a napra, amely biztosan eljön.
- A megegyezés értelmében, Harriman, nem építhetünk többé emberszabású robotokat.
- És nem is fogunk. De semmi sem tiltja, hogy ne tartsunk meg néhányat a kész robotok közül addig, amíg nem hagyják el a gyár területét. Semmi sem tiltja, hogy papíron tervezzünk pozitronagyakat, vagy készítsünk agymodelleket, további vizsgálatok céljára.
- De mivel fogjuk megmagyarázni? Biztosan lebukunk.
- Ha ez történik, majd elmagyarázzuk, hogy azért tesszük, mert tovább akarjuk fejleszteni az elveket, amelyek alapján még bonyolultabb mikroagyakat készíthetünk az általunk gyártott új állatrobotoknak. És még igazat is fogunk mondani.
- Hadd járjak egyet - motyogta Robertson. - Gondolkodni szeretnék ezen. Nem, maradjon csak. Egyedül akarom átgondolni a dolgot.

Harriman egymagában üldögélt. Fel volt dobva. Biztosan működni fog. A kormánytisztviselők félreérthetetlen lelkesedéssel fogadták a programot, amint egyszer elmagyarázták nekik.
Hogyan lehetséges, hogy az Amerikai Robotnál sohasem gondoltak ilyesmire? Még a nagy Susan Calvinnek sem jutott eszébe, hogy nemcsak emberszabású teremtményeknek lehet pozitronagyuk.
De most az emberiség megtette a szükségszerű visszalépést az emberszabású robottól: ideiglenes visszalépés, amelyből lesz visszaút, feltéve, ha végre legyőzik a félelmet. És akkor az emberével nagyjából egyenlő pozitronagy segítségével és együttműködésével, amely, hála a három törvénynek, csupán az ember szolgálatáért létezik, és a robotizált környezetvédelemre támaszkodva, mire nem lesz képes az emberi faj!
Egy kurta pillanatra eszébe villant, hogy George Tíz magyarázta el neki a robot-környezetvédelem természetét és célját, azután dühösen kiverte a fejéből a gondolatot. George Tíz azért találta meg a választ, mert ő, Harriman utasította, hogy ezt tegye, és ő segítette, amikor megszerezte az adatokat, és előteremtette a megfelelő környezetet. George Tíz érdeme annyi, hogy alkalmazta a szabályokat.

8.

George Tíz és George Kilenc egymás mellett üldögélt. Egyik sem mozdult. Hónapokig elüldögéltek így, a tanácskozások között, amelyekre Harriman aktiválta őket. Így fognak ülni, ahogy George Tíz felindulás nélkül megállapította, talán éveken át.
A proton-mikroelemek természetesen folyamatosan ellátták őket energiával, és a pozitronagyak pályái minimális intenzitással dolgoztak, amire működőképességük megőrzése miatt volt szükség. Így történt ez a tétlenség egész ideje alatt.
A helyzet ahhoz hasonlított, amit az emberi lény esetében az "alvás" szóval jellemeztek, de nekik nem voltak álmaik. George Tíz és George Kilenc öntudata korlátozott volt, lassú és szaggatott, de a valós világot tartalmazta.
Időnként súgtak egymásnak egy szót vagy szótagot, valahányszor a véletlenszerű pozitron feszültséghullámok pillanatnyi erőssége meghaladta a szükséges küszöböt. Nekik úgy tűnt, hogy folyamatosan beszélgetnek az idő csillámló ösvényén.
- Miért vagyunk ilyenek? - suttogta George Kilenc.
- Az emberi lények nem fogadnak el bennünket másként suttogta George Tíz. - De majd elfogadnak egyszer.
- Mikor?
- Néhány év múlva. A pontos idő nem fontos. Az ember nem egyedüli létező, csupán része az életformák rendkívül bonyolult együttesének. Ha ezt elegendő mértékben robotizálják, akkor minket is el fognak fogadni.
- És akkor mi lesz?
Ezután még ebben az elnyúló, szaggatott beszélgetésben is abnormálisan hosszú ideig tartó szünet következett.
- Hadd ellenőrizzem gondolatmenetedet - suttogta végül George Tíz. - Te eléggé képzett vagy, hogy megfelelően alkalmazd a második törvényt. El kell döntened, melyik emberi lénynek engedelmeskedj és melyiknek ne, amikor a parancsok között konfliktus keletkezik. Vagy hogy egyáltalán engedelmeskedj-e az emberi lénynek. Mit kell tenned, hogy megoldd?
- Meg kell határoznom az "emberi lény" fogalmát - suttogta George Kilenc.
- Hogyan? Külsőre? Összetételre? Méretre, formára?
- Nem. Két, külsejében egyforma emberi lény közül az egyik lehet értelmes, a másik hülye; az egyik lehet művelt, a másik tudatlan; az egyik lehet érett elméjű, a másik gyerekes; az egyik lehet felelősségteljes, a másik rosszindulatú.
- Akkor hogyan határozod meg az emberi lényt?
- Amikor a második törvény arra utasít, hogy engedelmeskedjek egy emberi lénynek, ez az jelenti, hogy engedelmességgel tartozom annak az emberi lénynek, aki szellemét, jellemét és tudását tekintve elég érett ahhoz, hogy utasítást adjon nekem; és ahol egynél több emberi lény található, akkor arra kell hallgatni, aki szellemét, jellemét és tudását tekintve elég érett.
- És ebben az esetben hogyan engedelmeskedsz az első törvénynek?
- Nem szabad emberi lénynek kárt okoznom, és nem tűrhetem, hogy emberi lény tétlenségem miatt kárt szenvedjen. De mivel minden cselekményből kára származik bizonyos emberi lényeknek, úgy kell eljárnom, hogy az az emberi lény szenvedje a legkisebb kárt, aki szellemét, jellemét és tudását tekintve a legérettebb.
- Gondolataid egybevágnak az enyémekkel - suttogta George Tíz. - Most föl kell tennem azt a kérdést, amely miatt eredetileg a társaságodat kívántam. Olyasmi ez, amit nem merészelek egyedül eldönteni. Szükségem van a véleményedre olyasmiről, ami kívül esik saját gondolataim körén… A gondolkodó egyedek közül, amelyekkel találkoztál, kiben volt meg a kellő ész, jellem és tudás, hogy elismerd a többiek fölött állónak, függetlenül a test formájától, amely nem fontos?
- Benned - suttogta George Kilenc.
De én robot vagyok. Agypályáidban megvannak azok az ismérvek, amelyek alapján különbséget tudsz tenni egy fémrobot és egy hús-vér ember között. Hogyan számíthatsz hát engem az emberi lények közé?
- Mert agypályáimban van egy állandó ösztönzés, hogy az emberi lény megítélésekor ne törődjek a test alakjával, és fölülemelkedjem a fém és hús különbségén. Te emberi lény vagy, George Tíz, és égettebb, mint a többiek.
- Én is ezt gondolom rólad - suttogta George Tíz. - A belénk épített ismérvek folytán tehát emberi lényeknek minősítjük magunkat, a három törvény értelmében, olyan emberi lényeknek, akik elsőbbséget élveznek minden más létező előtt.
- Mi történik akkor, amikor elfogadnak minket a többiek? - suttogta George Kilenc.
- Amikor majd elfogadnak bennünket és a nálunk is fejlettebbekre tervezett társainkat - suttogta George Tíz -, akkor úgy fogunk cselekedni, hogy olyan társadalom jöjjön létre, amelyben elsősorban a hozzánk hasonló emberi lényeket oltalmazzák a kártól. A három törvény szerint a másokhoz hasonló emberi lények nem olyan fontosak, és nem kell engedelmeskednünk nekik, sem megvédenünk őket, amennyiben ez ellentmondásba kerül a hozzánk hasonlók védelmének és a hozzánk hasonlókkal szembeni engedelmességnek a szükségszerűségével. Erre gondoltam, amikor elrendeltem, hogy kezdődjék el a világkörnyezet robotizálása.
A beszélgetés egy hónapig tartott, és a pozitronpályák feszültsége lassan csökkent. Nem kellett többet mondaniuk egymásnak, de időnként egy-egy kimondatlan gondolat villant át közöttük, míg várakoztak, végtelen türelemmel, hogy elteljenek a kellő évek.
George Tíz és George Kilenc egymagukban üldögéltek. Gondolataik különös módon hasonlítottak, nem lehetett megkülönböztetni őket.
Azt gondolták: a másokhoz hasonló emberi lények talán sohasem akarták elhomályosítani a különbséget maguk és a George-okhoz hasonló emberi lények között. Botor mód mégis megtették.
Rájöhetnek tévedésükre és megkísérelhetik helyrehozni, de nem szabad megtenniük. A George-ok erre gondolva irányítottak minden tanácskozást.
A George-oknak és fajtájukbeli követőiknek kell uralkodniuk. Kerül, amibe kerül. Így követeli az emberiség három törvénye, és ezenkívül nincsen más üt.