Lenny

Az Amerikai Robot és Gépember Rt.-nak volt egy nagy gondja, s ezt az emberek okozták.
Peter Bogert, a vezető matematikus a közgyűlésre tartott, amikor összefutott Alfred Lanning kutatási igazgatóval. Lanning össze-összevonta ijesztő, ősz szemöldökét, és a korlát fölé hajolva lebámult a számítógépterembe.
Odalent különböző korú férfiak és nők kíváncsi csapata hallgatta egy idegenvezető begyakorolt magyarázatát a komputer robotokról.	
- Ez a számítógép, amelyet most látnak - szavalta -, ebben a kategóriában a legnagyobb a világon. Összesen ötmillió-háromszázezer kriotront tartalmaz, és egyidejűleg százezernél is több művelet elvégzésére képes. Segítségével végzi el az Amerikai Robot az új típusú pozitronagyak tervezésével kapcsolatos precíz számításokat.
A feladványokat egy lyukszalagra visszük rá ennek a billentyűzetnék a segítségével - hasonlóan egy nagyon bonyolult írógéphez vagy egy linotipszerkezethez, csakhogy ez nem betűket rögzít, hanem fogalmakat. Az egyes állításokat formális logikai összetevőire bontják, és ezekből alkotják a megfelelő perforált mintákat.
A számítógép kevesebb mint egy óra alatt a tudósaink kezébe adja egy mesterséges agy teljes tervét, amely tartalmazza mindazokat a pozitronpályákat, amelyekre szüksége van egy robotnak…
Alfred Lanning végre fölpillantott, és észrevette a mellette állót.
- Te vagy az, Peter? - ismerte föl a kollégáját.
Bogert mindkét kezét fölemelte, hogy lesimítsa már amúgy is tökéletesen sima, sűrű, fényesen fekete haját.
- Úgy látom, Alfred, nem nagy véleménnyel vagy erről az egészről.
Lanning bosszúsan felmordult. Eléggé friss keletű volt az a gondolat, hogy a közönség számára túrákat szervezzenek az Amerikai Robot területén, méghozzá kettős céllal. Egyrészt az volt az elképzelés, hogy ha az emberek közelről is megismerkednek a robotokkal, akkor talán hamarabb leküzdik a gépi szerkezetekkel szemben szinte ösztönös ellenérzésüket. Másfelől pedig azt remélték, hogy így talán sikerül egy-egy személy érdeklődését fölkelteni a robotkutatói hivatás iránt.
- Te is tudod, hogy nem - szólalt meg végre Lanning. Egy héten egyszer csak megzavarják a munkát. Ha beszámítjuk az elfecsérelt munkaidőt, jelentéktelen, ami megtérül.
- Ezek szerint még mindig nem nőtt a jelentkezők száma?
- Némileg igen, de csak olyan szakmákban, ahol nem életbevágó a szükséglet. Nekünk kutatókra volna szükségünk. Hiszen te is tudod. Az a baj, hogy mivel magán a Földön be vannak tiltva a robotok, nem valami népszerű a robotász szakma.
- Az átkozott Frankenstein-komplexus - utánozta Bogert szándékosan a másik kedvenc szóhasználatát.
Lanning nem vette észre a finom célzást.
- Már megszophattam volna - panaszolta -, de sohasem leszek képes belenyugodni. Azt hihetné az ember, hogy manapság már mindenki megtanulta a Földön, hogy a három törvény tökéletes biztonságot nyújt, hogy a robotok egyszerűen veszélytelenek. Vegyük ezt a bandát - legyintett a kezével az odalent csoszogó társaságra. - Csak meg kell nézni őket. A legtöbbjük csak a borzongás kedvéért nézi végig a robotok szerelőcsarnokát; úgy jönnek ide, mintha a hullámvasútra készülnének. Aztán ha belépnek abba a terembe, ahol a MEC modell van - az istenverte MEC modell, amely az égvilágon semmi mást nem csinál azonkívül, hogy tesz két lépést előre, elhadarja, hogy "Üdvözlöm önt, uram", kezet ráz, aztán két lépést tesz hátra -, ha meglátják ezt a robotot, mindenki hátrahőköl, és az anyák magukhoz húzzák a csemetéiket. Hogy is várhatnánk el szellemi erőfeszítést ilyen idiótáktól?
Bogert nem tudott mit válaszolni. Még egy pillantást vetettek a lenti látogatókra, akik a számítógépteremből éppen a pozitronagy-összeszerelő terembe vonultak át. Aztán odébbálltak. Mint később kiderült, így nem is vették észre a tizenhat éves Mortimer W Jakobsont, aki - legyünk hozzá igazságosak - egyáltalán nem akart kárt okozni.
Sőt, ami azt illeti, még azt sem állíthatjuk, hogy Mortimer volt a hibás. Minden dolgozó ismerte a látogatásra engedélyezett napot. Ilyenkor a túra útvonalán minden gépezetet gondosan semlegesíteni kellett, vagy elzárni, hiszen józanul nem várható el a közönséges látogatóktól, hogy ne érezzenek csábítást a gombok, kulcsok, fogantyúk és kapcsolók babrálására. Ráadásul a túravezetőknek is gondosan szemmel kell tartaniuk azokat, akik hajlandók engedni a csábításnak.
Ebben az időben azonban a vezető éppen áthaladóban volt a következő terembe. Mortimer pedig a sor végén kullogott. Elhaladt a billentyűzet mellett, amelyen utasításokat táplálnak be a számítógépbe. Sejtelme sem lehetett róla, hogy akkor éppen egy újfajta robot paramétereinek a betáplálása volt folyamatban, különben - jó gyerekhez illően - elkerülte volna a billentyűket. Honnan is tudhatta volna, hogy egy technikus bűnös könnyelműségből elfelejtette kikapcsolni a billentyűzetet.
Így hát Mortimer találomra, mint valami zeneszerszámon, végigfuttatta az ujjait a billentyűkön.
Észre sem vette, hogy a teremnek egy másik részében hangtalanul, feltűnés nélkül kisiklott egy darab perforált szalag az egyik műszerből.
De a technikus sem vette észre, amikor visszatért, hogy valaki hozzányúlt volna a géphez. Kicsit elfogta a nyugtalanság, amikor rájött hogy a billentyűzet él, de eszébe sem jutott, hogy ellenőrizze. Néhány perc múlva azt a futó nyugtalanságot is elfelejtette, amikor ismét nekilátott; hogy adatokat tápláljon a komputerbe.
Ami pedig Mortimert illeti, sem akkor, sem utána nem tudta, mit követett el.

Az új LNE modellt a kisbolygóövezetben lévő bórbányákba szánták. A bórhidridek értéke évről évre növekedett, ugyanis ezeket használták gyutacsként az űrhajók energiaellátásáról gondoskodó proton mikromáglyákban, a Föld sovány készletei pedig apadóban voltak.
Fizikailag ez annyit jelentett, hogy az LNE robotokat el kellett látni a bórércek jellegzetes spektrumaira érzékeny látószervekkel és olyan végtagokkal, amelyek a legalkalmasabbak a végtermék kinyerésére. Azonban mint mindig, a szellemi berendezés jelentette a legnagyobb problémát.
Már elkészültek az első LNE pozitronaggyal. Ez volt a prototípus, amely arra várt, hogy elfoglalja a helyét az Amerikai Robot többi prototípusainak a gyűjteményében. Ha az utolsó ellenőrzésen is átesik, újabbakat fognak gyártani, hogy bérbe adják (de nem eladják) őket a bányatársaságoknak.
Az LNE prototípus teljesen elkészült. Magas, szálas, fényesre csiszolt alakjával külsőre semmiben sem különbözött akármelyik nem túl különleges robottársától.
Az ellenőrzést végző technikus A robotika kézikönyvét használva támpontul, föltette az első kérdést:
- Hogy vagy?
Erre általában az a válasz, hogy "Jól vagyok, és készen állok a feladatom ellátására. Remélem, ön is jól van" - vagy valamilyen hasonló semmitmondó jókívánság.
Ez az első néhány szó semmi különösebb célt nem szolgált azonkívül, hogy megbizonyosodjanak róla: a robot hall, képes megérteni a rutinkérdést és rutinválaszt adni rá, olyat, amilyen elvárható egy szolgálatkész robottól. Innen elindulva aztán rá lehet térni a bonyolultabb dolgokra, amelyek során ki lehet próbálni az egyes törvények érvényesülését és azok kölcsönhatását az egyes típusokra jellemző speciális tudásanyaggal.
A technikus föltette tehát az első kérdést:
- Hogy vagy? - És a következő pillanatban csaknem hanyatt esett az LNE prototípus hangjától. Ez a hang eltért mindattól a robothangtól, amit valaha is hallott (pedig volt alkalma sokfélét hallani). A robot úgy formálta a szótagokat, akár egy mély hangú cseleszta.
A technikus annyira meglepődött, hogy csak utólag jutottak el a tudatáig azok a mennyei hangon megcsendülő szótagok. Valahogy így hangzottak:
- Da, da, da, gu.
A robot továbbra is ott állt szálfaegyenesen, a jobb kezét azonban lassan fölemelte, és az egyik ujját a szájába dugta. A technikuson páni félelem vett erőt, és elrohant. Bezárta maga mögött az ajtót, és a szomszéd szobából sürgősen fölhívta dr. Susan Calvint.

Dr. Susan Calvin az Amerikai Robot (és jószerivel az egész emberiség) egyetlen robotpszichológusa. Nem kellett neki nagyon messzire elmennie az LNE prototípus tesztelésében, máris ellentmondást nem tűrő hangon bekérette a pozitron agypályák számítógépes tervét és a rá vonatkozó lyukszalaginstrukciókat. Rövid tanulmányozásuk után hívatta Bogertet.
A pszichológus asszony acélszürke haját szigorúan hátrasimítva viselte; kemény arcán a mély függőleges ráncokat csak a sápadt keskeny ajkak szakították meg. Hevesen a férfi felé fordult.
- Mi a csuda ez, Peter?!
Bogert növekvő értetlenséggel tanulmányozta azokat a részleteket, amelyekre az asszony fölhívta a figyelmét, és kitört belőle a csodálkozás:
- Jóságos isten, Susan, ennek semmi értelme!
- De még mennyire semmi! Hogy kerülhetett bele az instrukciók közé? Az illetékes technikus, miután odarendelték, égre-földre esküdözött, hogy nem ő követte el, és nem is tudja, hogy történhetett. A komputer minden hibakeresési próbálkozásra negatív választ adott. A pozitronagy - jelentette ki Susan Calvin lemondóan - kijavíthatatlan. Ezek az értelmetlen utasítások oly sok magasabb funkciót kiiktattak, hogy a végeredmény nagyon hasonlít egy emberi csecsemőre.
Bogerten meglepődés látszott, és Susan Calvin megdermedt, mint mindig, valahányszor úgy érezte, hogy ha csak közvetve is, kételkednek a szavaiban.
- Mindent megteszünk azért - magyarázta -, hogy a robotok szellemileg a lehető legnagyobb mértékben megközelítsék az embert. Iktasd ki azokat a működéseket, amelyeket felnőtt funkciónak nevezünk, és csak természetes, hogy szellemi értelemben egy emberi csecsemő marad. Peter, miért vagy így meglepve?
Az LNE prototípus, amely semmi jelét sem adta annak, hogy bármit is fölfogna abból, ami körülötte zajlik, hirtelen lehuppant a padlóra, és elmélyülten vizsgálgatni kezdte a lábait.
Bogert sötéten rámeredt.
- Milyen kár, hogy szét kell szedni - mondta sajnálkozva. - Hiszen olyan takaros munka.
- Szétszedni? - kapta föl a fejét a robotpszichológus.
- Hát persze, Susan. Mire mennénk vele? Jóságos isten, ha van olyan tárgy, amely tökéletesen és végzetesen haszontalan, az a munkaképtelen robot. Csak nem állítod azt, hogy van olyan munka, amit ez a micsoda itt képes elvégezni?
- Nem, persze hogy nem. - Hát akkor?
- El akarok még végezni néhány kísérletet - erősködött Susan Calvin.
Bogert türelmetlen pillantást vetett rá, aztán csak legyintett. Ha volt valaki az Amerikai Robotnál, akivel nem volt értelme vitába szállni, akkor Susan Calvin volt az. A robotok voltak az egyetlen szerelme, és Bogertnek az volt a benyomása, hogy a velük való hosszú együttélés minden emberit kiölt belőle. Ha elhatározott valamit, hamarább le lehetett beszélni egy begyújtott mikromáglyát a működésről, mint őt a szándékáról.
- Mi értelme? - sziszegte a férfi a foga között, aztán fennhangon sietve megkérdezte:
- Értesítesz bennünket, ha végzel a kísérletekkel?
- Hogyne - felelte az. - Gyerünk, Lenny! (LNE, gondolta Bogert. Ebből Lenny lesz. Elkerülhetetlenül.)
Susan Calvin kinyújtotta a kezét, de a robot csak bámult rá. A robotpszichológus gyengéden megragadta a robot kezét. Lenny simán talpra állt (legalább a motorikus koordinációjával nincs semmi baj). A nő meg a jó fél méterrel magasabb robot kézen fogva elvonult. Sok kíváncsi szem megfordult utánuk a hosszú folyosókon.

A Susan Calvin irodájából nyíló laboratórium egy teljes falát elfoglalta egy pozitronpálya-rendszer erősen fölnagyított rajza. Susan Calvin a hónap java részét ennek elmélyült tanulmányozásával töltötte el.
Most is éppen ezt vizsgálgatja, gondosan végigköveti az elmosódó pályák minden kacskaringóját. Lenny ott ült a földön, hol széttárva, hol összezárva a lábait, miközben értelmetlen szótöredékeket gagyogott magában, olyan gyönyörű hangon, hogy az ember vég nélkül elhallgatná ezt a halandzsát.
Susan Calvin a robot felé fordult.
- Lenny, Lenny - ismételgette türelmesen, míg Lenny végre fölpillantott, és kérdő hangot hallatott. A robotpszichológus arcán egy pillanatra elégedettség suhant át. A robot figyelmét egyre rövidebb idő alatt sikerült fölkeltenie.
- Emeld föl a kezed, Lenny. Kezet föl! Kezet föl! Eközben ő maga is föl-fölemelte a kezét.
Lenny a szemével követte a mozdulatát. Föl-le, föl-le. Aztán a saját kezével is tett egy félbemaradt mozdulatot, amelyet megtoldott zengő hangjával.
- E-e-ö.
- Nagyon jó, Lenny - dicsérte meg Susan Calvin komoran. - Még egyszer. Kezet föl!
Az irodájából valaki félbeszakította: - Susan?
Calvin összeszorította az ajkát. - Mit akadsz, Alfred?
A kutatási igazgató belépett, és előbb a rajzra, utána a robotra pillantott.
- Még mindig?
- Igen, még mindig dolgozom.
- Tudod, Susan… - kezdte a férfi, miközben kivett a zsebéből egy szivart, hosszan szemlélgette, és úgy tett, mintha le akarná harapni a végét. Közben a szeme találkozott az asszony szigorú, helytelenítő tekintetével, mire visszadugta a szivart, és újból belefogott: - Tudod, Susan, az LNE modell már gyártás alatt van.
- Hallottam róla. Ezzel kapcsolatban akarsz : valamit tőlem?
- Neeem. Habár az a körülmény, hogy a gyártás már zökkenőmentesen halad, szükségtelenné teszi, hogy ezzel az elfuserált példánnyal bajlódj. Nem volna itt az ideje, hogy kiselejtezzük?
- Vagyis röviden, Alfred, téged bosszant, hogy elfecsérelem a drága időmet. Nyugodj meg. Én nem fecsérelem az időmet. Én ezzel a robottal dolgozom.
- De hát mi haszna ennek a munkának?
- Engedd meg, Alfred, hogy ezt én ítéljem meg. - Hangjában rendreutasító határozottság feszült, és Lanning jobbnak látta, ha békésebb húrokat penget.
- Elárulnád nekem, hogy mi értelme van ennek a munkának? Például most mit csinálsz vele?
- Próbálom rávenni, hogy parancsra emelje föl a kezét. Próbálom elérni, hogy utánozza a parancsot.
Mintha csak erre várna, Lenny megszólalt: "e-e-ő", és reszketegen fölemelte a kezét
Lanning megcsóválta a fejét.
- Honnan van ez a csodálatos hang?
- Nem tudnám megmondani - felelte Susan Calvin. - A szokásos leadó van benne. Tudna normálisan is beszélni. Csakhogy nem teszi; a pozitronpályáiban van valami, ami miatt így beszél, s amire még nem tudtam rájönni-.
- Hát keresd meg, az ég szerelmére! Még hasznát vehetjük az ilyen beszédnek.
- Ó, hát mégiscsak lehet valami haszna Lenny tanulmányozásán ?
Lanning zavartan megvonta a vállát. - Ugyan, nem olyan nagy dolog.
- Akkor sajnálom, hogy nem veszed észre a nagy dolgokat - jegyezte meg Susan Calvin maró éllel -, amelyek sokkal fontosabbak; de hát erről én nem tehetek. Lennél szíves most magamra hagyni, Alfred, hogy folytassam a munkámat?
Lanning végre mégiscsak rágyújtott a szivarjára Bogert szobájában. Keserűen kifakadt:
- Az a nő napról napra elviselhetetlenebb lesz.
Bogert tökéletesen megértette. Az Amerikai Robot és Gépember Részvénytársaságban csak egyetlen "az a nő" létezett.
- Még mindig azzal a félrobottal, azzal a drágalátos Lennyjével vacakol? - kérdezte.
- Képzeld, meg akarja tanítani beszélni. Bogert vállat vont.
- Itt vagyunk megint a cég legnagyobb gondjánál. Nem kapunk elég szakképzett embert a kutatómunkára. Ha több robotpszichológusunk volna, nyugdíjazhatnánk Susant. Apropó, a holnapi igazgatói értekezlet nem az utánpótlás kérdését fogja taglalni?
Lanning bólintott, és fanyar pillantást vetett a szivarjára, mintha nem lenne megelégedve az ízével.
- De igen. Hanem inkább a minőséggel van baj, mint a mennyiséggel. Olyan magasra emeltük a fizetéseket, hogy folyamatosan áramlik hozzánk a jelentkezők serege, főleg olyanok, akiket elsősorban a pénz érdekel. A trükk az volna, hogy olyanok jelentkezzenek, akiket elsősorban a robotika érdekel - olyanok, mint Susan Calvin.
- A fenébe is, nem. Olyanok ne, mint ő.
- No persze, mint ember elviselhetetlen, azt azonban el kell ismerned, Peter, hogy neki mindene a robot. Semmi más nem érdekli az életben.
- Tudom. És éppen ez az, ami annyira elviselhetetlenné teszi őt.
Lanning bólintott. Maga sem tudná összeszámlálni, hányszor szerette volna kitenni Susan Calvin szűrét. De ugyanúgy nem tudná összeszámolni azt a sok-sok millió dollárt, amit az megtakarított a cégnek. Mi tagadás, valóban nélkülözhetetlen, és az is marad a haláláig - vagy mindaddig, amíg nem találnak hozzá hasonlóan kiváló képességű embereket, akik vonzalmat éreznek a robotkutatás iránt.
- Azt hiszem, csökkenteni fogjuk az üzemlátogatásokat.
- Ha úgy látod - vont vállat Peter. - De komolyan, addig is mit csináljunk Susannel? Hiszen képes rá, hogy egészen leköti magát Lennyvel. Magad is tudod, milyen, amikor úgy érzi, hogy egy érdekes probléma akadt a keze ügyébe.
- Mit tehetnénk? - vont vállat Lanning. - Minél jobban el akarnák őt szakítani, annál jobban megkapaszkodna benne, már csak nőies dacból is. Végeredményben semmit sem kényszeríthetünk rá.
A fekete hajú matematikus elnevette magát.
- Én tartózkodnék attól, hogy bármelyik porcikájára is alkalmazzam a nőies jelzőt.
- Egye fene - dörmögte Lanning lemondóan. - De legalább nem árt senkinek az a félkegyelmű robot.
Ha semmi másban, ebben tévedett.

Minden nagyobb ipari üzemben szorongást vált ki, ha megszólal a vészjelző. Az Amerikai Robot történetében vagy tucatszor fölhangzott ez a jelzés, hol tűz, hol árvíz, hol lázadás, hol fölkelés miatt.
Egy dolog azonban még sohasem történt meg. Még sohasem hangzott föl az a jelzés, hogy "elszabadult robot". De nem is számított erre soha senki. Magát a vészjelzőt is csak a hatóságok ragaszkodására szerelték föl. ("Istenverte Frankenstein-komplexus" - dörmögte Lanning azokban a ritka esetekben, amikor egyáltalán az eszébe jutott.) De most végre felüvöltött a sziréna tíz másodperces időközökben emelkedő és süllyedő hangja, és néhány pillanatig az igazgatótanács elnökétől kezdve le, az utolsó segédportásig senki sem ismerte föl a különös hang jelentését. Pár pillanat elteltével azonban a veszélyeztetett területre özönleni kezdtek a fegyveres őrök és az egészségügyi személyzet. Az Amerikai Robot pillanatok alatt teljesen megbénult.
Charles Randow komputertechnikust törött karral szállították el a kórházi szintre. Más sérülés nem történt. Testi sérülés legalábbis.
Susan Calvin gyilkos nyugalommal hallgatta. - Semmit sem fogtok csinálni Lennyvel.
- Az ég szerelmére, Susan, én magyarázzam el neked az első törvényt? A robotnak nem szabad tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. A mi egész pozíciónk attól függ, hogy mindenféle robot szigorúan tartja magát az első törvényhez: ha a közönség tudomást szerez róla, és ezt nem lehet eltitkolni, hogy volt egy kivétel, akár csak egyetlen kivétel ez alól, akkor könnyen lehet, hogy be kell zárnunk a boltot. Egyetlen lehetőségünk van arra, hogy megússzuk a dolgot, ha késedelem nélkül közhírré tesszük: a vétkes robotot megsemmisítettük, és megmagyarázzuk a körülményeket. Aztán reménykedünk, a közönség el fogja hinni, hogy ilyesmi többé nem fordulhat elő.
- Én szeretném pontosan tisztázni, hogy mi történt - erősködött Susan Calvin. - Én nem voltam jelen, és tudni szeretném, pontosan mit csinált az a Randow gyerek az én laboratóriumomban az én engedélyem nélkül.
- Hogy mi történt, az kétségtelen - mondta Lanning: - A te robotod megütötte Randow-t, és az a tökkelütött hülye megnyomta az "Elszabadult robot" gombot, és így fölfújta az egészet. De a te robotod mindenképpen megütötte őt, és eltörte a karját. Az az igazság, hogy a te Lennyd oly mértékben el van torzulva, hogy hiányzik belőle az első törvény fegyelme, és ezért meg kell semmisíteni.
- Egyáltalán nem hiányzik belőle az első törvény. Én átvizsgáltam az agypályáit, és tudom, hogy nem hiányzik.
- Akkor hogy volt képes megütni egy embert? - Elkeseredése maró gúnyra fakasztotta. - Kérdezd csak meg Lennyt. Hiszen már biztosan megtanítottad őt beszélni.
Susan Calvin arcát elöntötte a sértett harag.
- Én inkább az áldozatot hallgatom meg. És Alfred, azt akarom, hogy a távollétemben zárják be Lennyt az irodámba. Azt akarom, hogy senki ne nyúljon hozzá. Ha bármi baja esnék, amíg oda vagyok, akkor utoljára látnak engem ennél a cégnél.
- Hozzájárulsz az elpusztításához, ha megszegte az első törvényt?
- Igen - mondta Susan Calvin -, mert tudom, hogy nem szegte meg.

Charles Randow begipszelt karral feküdt az ágyban. De leginkább még mindig sokkos állapotban volt attól, amikor azt látta, hogy egy robot közeledik feléje, gyilkos indulattal a pozitronagyában. Nem volt ember, akinek valaha oka lett volna félni egy robottól, de akkor neki volt. Egyedülálló élményben volt része.
Most itt áll az ágya mellett Susan Calvin és Alfred Lanning; de itt van Peter Bogert is, aki idefelé jövet találkozott velük. Az orvosokat és az ápolónőket kitessékelték.
- Halljuk, mi történt?! - kezdte Susan Calvin. Randow meg volt szeppenve.
- Nekem jött, és a karomra csapott - dörmögte.
- Kezdje az elején - szól rá Calvin. - Mit keresett engedély nélkül az én laboratóriumomban?
- Az ifjú számítógép-kezelő nagyot nyelt, sovány nyakán jól láthatóan kidudorodott az ádámcsutka. Kiálló pofacsontú arca rendellenesen sápadt volt.
- Mindenki tudott a maga robotjáról. Az a hír járta, hogy maga meg akarja tanítani beszélni, mint egy hangszert. Az emberek fogadtak egymással, hogy tud-e már beszélni. Egyesek azt állították, hogy maga… izé… egy ajtófélfát is meg tud tanítani beszélni.
- Feltételezem - jegyezte meg Susan Calvin fagyosan -, hogy ezt bóknak szánták. És maga hogy került oda?
- Megbeszéltük, hogy valaki bemegy oda, és eldönti a dolgot, vagyis, hogy tud-e beszélni. Elcsórtuk a kulcsot, és megvártuk, amíg maga eltávozik, és akkor bementem az irodájába. Sorsot húztunk, hogy ki legyen az. Én húztam a rövidebbet.
- Azután?
- Próbáltam rávenni, hogy beszéljen, és akkor megütött. - Hogy érti azt, hogy próbálta rávenni a beszédre? Hogy próbálta rávenni?
- Hát… Kérdéseket tettem föl neki, de ő csak hallgatott, mire én, hogy kizökkentsem, izé… rákiáltottam és…
- És?
Hosszú hallgatás. Susan Calvin könyörtelen pillantása alatt végre kinyögte:
- Rá akartam ijeszteni, hogy mondjon valamit. - Majd védekezőn hozzátette: - Ki akartam zökkenteni őt.
- Hogy akart ráijeszteni?
- Úgy tettem, mintha megbokszolnám.
- És ő félrelökte a kezét.
- Ráütött a kezemre.
- Jól van. Ennyi elég. - Aztán Lanninghez és Bogerthez: - Jöjjenek, uraim.
Az ajtóból még visszafordult Randow felé.
- Ha még érdekli, el tudom dönteni a fogadást. Lenny már egészen jól kimond néhány szót.

Senki sem szólt egy szót sem, míg Susan Calvin szobájába nem értek. A falakat eltakarták a könyvek, amelyek közül némelyeket ő maga írt. A szoba hangulatára rányomta bélyegét gazdájának hideg, kimérten precíz egyénisége. Az egyetlen széket ő maga foglalta el. Lanning és Bogert állva maradt.
- Lenny csak védekezett - kezdte az asszony. - A harmadik törvény szerint a robot köteles megvédeni saját létét.
- Kivéve - tette hozzá Lanning nyomatékosan -, ha ez nem ütközik az első és a második törvénnyel. Miért nem fejeled be! Lennynek semmi joga nem volt védelmeznie magát azon az áron, hogy akár a legkisebb kárt tegye is egy emberben.
- Nem is tett szándékosan - vágott vissza Calvin. - Lenny agya egy félbemaradt agy. Honnan ismerhette volna a saját erejét vagy az ember gyengeségét? Sejtelme sem lehetett róla, hogy ha félrelöki a fenyegető emberi kart, el fog törni egy csontot. Emberi fogalmak szerint semmiféle erkölcsi felelősségrevonás nem illeti azt a személyt, aki jóhiszeműen nem tud különbséget tenni a jó és a rossz között.
Bogert csillapítólag félbeszakította:
- Ugyan, Susan, mi nem hibáztatunk senkit. Mi tisztában vagyunk vele, hogy emberi értelemben Lenny olyan, mint egy csecsemő, és nem vádoljuk őt. A közönség azonban azt fogja tenni. Az Amerikai Robotot be fogják zárni.
- Éppen ellenkezőleg, Peter, ha annyi eszed volna, mint egy bolhának, akkor rájönnél, hogy az isten küldte ezt az alkalmat az Amerikai Robotnak. Hogy ez meg fogja oldani a gondjainkat.
Lanning szorosan összevonta ősz szemöldökét. - Miféle problémáit, Susan? - kérdezte lágyan.
- Talán nem fő a cég feje amiatt, hogyan őrizze meg a mostani, jó ég tudja, milyen magas színvonalon a kutatói gárdánkat?
- De még mennyire!
- Nos hát, lássuk, mivel kecsegtetted a leendő kutatókat! Izgalommal? Az újdonság varázsával? Az ismeretlen meghódításával? Fenét! Jó fizetést ígérsz nekik, és semmi problémát.
- Hogy érted azt, hogy semmi problémát?
- Vannak talán problémák? - vágott vissza Susan Calvin. Mert miféle robotokat is gyártunk mi? Teljesen kifejlett, munkára kész robotokat. Az ipar megmondja, mire van szüksége, a komputer megtervezi az agyat, a gépek megcsinálják a robotot - és tessék, már vihetik is. Peter, te nemrég azt kérdezted tőlem Lennyvel kapcsolatban, hogy mire lehet ót használni. Úgy tetted föl a kérdést, hogy mi haszna van egy olyan robotnak, amely nem speciális munkára készült. Most én visszakérdezek: mi haszna van egy olyan robotnak, amelyet egyetlen feladat elvégzésére hoztak létre? Ezzel aztán ki is merül minden tudása. Az LNE modellek bórt bányásznak. Ha berilliumra van szükségünk, akkor hasznavehetetlenek. Ha a bórgyártási technológia új szakaszba lép, akkor sem lehet mit kezdeni velük. Egy ember ilyen képességekkel csak félember lenne. Egy ilyen robot is csak félrobot.
- Csak nem egy sokoldalú robot jár az eszedben? - szögezte neki a kérdést Lanning hitetlenkedve.
- Miért ne? - jelentette ki a robotpszichológus határozottan. - Miért ne? Ideadtak nekem egy szinte teljesen hülye robotot. Tanítani kezdtem őt, és te, Alfred, azt firtattad, hogy mi haszna van ennek. Lehet, hogy Lenny esetében nagyon kevés, hiszen sohasem fogja meghaladni egy ötéves emberi gyermek szintjét. Általában azonban mi a haszna? Nagyon is sok, ha úgy fogjuk fel, mint annak az elvont problémának a vizsgálatát, hogy hogyan fogjunk hozzá a robotok tanításához. Rájöttem, hogy a szomszédos agypályák rövidre zárásával újakat hozhatunk létre. További vizsgálódásokkal tovább javíthatjuk, finomíthatjuk és tökéletesíthetjük ennek a technikáját.
- Hogyan?
- Tegyük fel, hogy egy olyan pozitronaggyal kezdjük, amelyben gondosan kiépítjük az összes főpályákat, de kiépítetlenül hagyjuk a másodlagos pályákat. Tegyük föl, hogy ezután elkezdjük a másodlagos pályák kialakítását. Olyan alapmodelleket forgalmazhatnánk, amelyek fogékonyak a tanulásra; olyanokat, amelyek egy bizonyos munkára vannak beállítva, aztán, ha szükséges, más munkára képezzük át. A robotok ugyanolyan sokoldalúak lehetnek, akár az emberek. A robotok képesek lehetnek a tanulásra!
Azok csak értetlenül bámultak rá.
- Még mindig nem értitek, mi?! - fakadt ki türelmetlenül.
- Értem én, mit akarsz mondani - felelte Lanning.
- Hát nem értitek, hogyha gyökeresen új kutatási területet, sohasem volt kutatási módszereket csillantunk föl a fiatalok előtt, ha az ismeretlen teljesen új tartományainak a meghódítására csábítjuk őket, akkor sikerülni fog felcsigázni az érdeklődésüket a robotika iránt is. Csak meg kell próbálni.
- Engedd meg, hogy fölhívjam a figyelmedet annak a veszélyére - szólalt meg Bogert behízelgő hangon. - Ha olyan Lenny-féle tudatlan robotokkal kezdjük, akkor - mint ahogy éppen az ő esete a példa rá - sohasem lehetünk bizonyosak az első törvényben.
- Pontosan. Verd nagydobra az esetet. - Nagydobra verni?!
- Hát persze. Tudatosítsd mindenkiben a veszélyt. Tedd közhírré, hogyha a Föld lakossága nem fogja megengedni a Földön, akkor a Holdon új kutatóintézetet nyitunk erre a célra, de föltétlenül hívd föl az új jelentkezők figyelmét a veszélyre.
- De miért, az ég szerelmére?! - értetlenkedett Lanning. - Azért, mert a veszély csak növeli a csábítást. Vagy azt hiszed, hogy a nukleáris technológia mentes a veszélyektől, és az űrhajózás gyermekjáték? Avagy a tökéletes biztonság elegendő csáberőnek bizonyult a mi esetünkben? Hozzájárult vajon a mindannyiótok által olyannyira utált Frankenstein-komplexus leküzdéséhez? Miért nem próbáltok hát valami mást, olyasmit, ami másutt már bevált?
Egy hang szűrődött ki a Calvin magánlaboratóriumába nyíló ajtó mögül. Lenny dallamos hangja. A robotpszichológus egyből elhallgatott, és a fülét hegyezte.
- Elnézést kérek - szabadkozott. - Azt hiszem, Lenny hív engem.
- Képes rá, hogy hívjon? - csodálkozott Lanning.
- Mondtam, hogy sikerült megtanítanom néhány szóra. Kérlek, várjatok meg itt - sietett az ajtóhoz kissé izgatottan. A két férfi utána nézett, de néhány percig egyikük sem szólt semmit. Lanning törte meg a hallgatást:
- Mit gondolsz, Peter, van abban valami, amit az öreglány mond?
- Meglehet - tűnődött Bogert. - Meglehet. Ahhoz mindenesetre elég, hogy fölvessük a dolgot az Igazgatótanács előtt, és megvárjuk, ők mit szólnak hozzá. Elvégre azt már nem lehet visszacsinálni, hogy egy robot bántalmazott egy embert. Elterjedt a híre. Ahogy Susan mondja, ezzel az erővel a saját hasznunkra is fordíthatnánk a dolgot. Nem mintha mindenben egyetértenék az ő indokaival.
- Mit akarsz ezzel mondani?
- Még ha az utolsó szóig igaz is, amit mond, azzal csupán saját személyes indokait próbálja észérvekbe csomagolni. Mert az egész mögött az húzódik meg, hogy mindenáron meg akarja tartani magának ezt a robotot. Ha megszorongatnánk őt - és a matematikus önkéntelenül elmosolyodott a szó kettős jelentésén -, akkor azzal mentegetőzne, hogy folytatni akarja a kísérletezést a robotok tanítási módszereivel. Szerintem azonban egyéb hasznára is rájött Lennynek. Méghozzá egy meglehetősen fura hasznára, ami csakis Susannek juthat az eszébe.
- Nem értem, mire célzol.
- Nem hallottad, milyen szavakkal hívta őt a robot?
- Nem… nem egészen… - kezdte Lanning, ekkor azonban az ajtó kivágódott, és a két férfi elhallgatott.
Susan Calvin visszajött, és keresőn körbenézett a szobában.
- Nem láttátok véletlenül… Biztos vagyok benne, hogy itt kell lennie valahol… Itt is van.
Ezzel a könyvespolc egyik sarkához sietett, és fölragadott egy rafinált dróthálóból formált, súlyzó alakú, belül üres tárgyat, amelynek mindkét üregében különböző alakú fémdarabok csörögtek, éppen akkorák, hogy ki ne hulljanak a háló lyukain.
Ahogy fölemelte a tárgyat, a benne lévő fémdarabok kellemes hangot hallatva összecsörrentek. Lanning egyből fölismerte a tárgyban a kedves gyermekcsörgő robotkori utódját.
Amikor Susan Calvin ismét kinyitotta az ajtót, belülről újból fölcsendült Lenny hangja. Ezúttal Lanning tisztán kivette a Susan Calvin által belesulykolt szavakat.
A mennyei cselesztahang azt csilingelte:
- Mami, gyere ide! Gyere ide, mami!
És a laboratóriumból kihallatszottak Susan Calvin sietős léptei, amint buzgón igyekezett a gyermek hívó szavaira. Neki ilyen gyermek adatott, s ő igazán megszerette.

Rabszolga

Az Amerikai Robot és Gépember Rt.-nak, úgy is mint alperesnek, elég befolyása volt, hogy kikényszerítse az esküdtek nélküli zárt tárgyalást.
Nem mintha az Északkeleti Egyetem annyira igyekezett volna megakadályozni. A kurátorok tökéletesen tisztában voltak vele, mit szólna a közönség egy helytelenül viselkedő robothoz, bármilyen ritkán forduljon is elő az ilyesmi. Azt is tudták, hogy a robotellenes hangulat bármikor átcsaphat tudományellenes hangulatba.
A kormány, amelyet Harlow Shane bíró képviselt, ugyancsak szerette volna csöndben lezárni a zavaros ügyet. Sem az Amerikai Robottal, sem a tudóstársadalommal nem volt tanácsos kötözködni.
- Uraim! - szólalt meg Shane bíró. - Lévén, hogy sem közönség, sem sajtó, sem esküdtek nincsenek jelen, javaslom, minél kevesebb időt töltsünk ceremóniázással, és térjünk a tárgyra.
Ezt mondva mereven mosolygott, mint aki maga sem igen reménykedik abban, hogy kérése meghallgatásra talál, és megráncigálta talárját, hogy komótosabban elhelyezkedhessen. Puha és gömbölyded állú, nagy orrú, kellemesen pirospozsgás férfiú volt, távol ülő, világos szemekkel. Mindent összevetve, nem sok törvénykezői méltóság ült az arcán, és a bíró tudta is ezt.
Elsőnek Barnabas H. Goodfellow-t, az Északkeleti Egyetem fizikaprofesszorát eskették meg. Eskü közben Goodfellow olyan arcot vágott, amely élő cáfolata volt a nevének
A szokásos nyitókérdések után a vád képviselője mélyen a zsebébe dugta az öklét.
- Professzor - kérdezte -, mikor és hogyan szerzett először tudomást az EZ‑27 robot lehetséges alkalmaztatásáról? Goodfellow professzor kelletlen ráncokba rendezte apró, szögletes ábrázatát. Ez az arckifejezés alig valamivel volt jobb indulatú az előzőnél.
- Szakmai kapcsolatban voltam dr. Alfred Lanninggel, az Amerikai Robot kutatási osztályának vezetőjével, akihez felületes ismeretség is fűzött - mondta. - Így hát türelmesen végighallgattam, amikor egy meglehetősen különös ajánlatot kaptam tőle tavaly március harmadikán…
- 2033-ban?
- Pontosan.
- Bocsánat, hogy félbeszakítottam. Kérem, folytassa.
A professzor savanyú arccal, jegesen bólintott, gondolatban rendezte a tényeket, és elkezdett beszélni.

Goodfellow professzor kissé feszengve nézte a robotot. A robotok földi szállítását szabályozó rendeletek értelmében ládában hozták le az alagsorba.
Számított rá, nem érte készületlenül a dolog. Március harmadika óta, amikor dr. Lanning először telefonált, ellenállása fokozatosan morzsolódott fel a másik meggyőző ereje előtt, és ennek logikus következményeként most szembe kellett néznie a robottal.
Zavarba ejtően irdatlannak tűnt, ahogy ott ácsorgott, tőle karnyújtásnyira.
Alfred Lanning metsző pillantással mustrálgatta, mintha azt nézné, nem sérült-e meg a szállításkor. Aztán a professzor felé fordította morc szemöldökét és fehér sörényét.
- Ez itt EZ‑27 robot, az első közhasználatú modell. - A robothoz fordult. - Ez pedig Goodfellow professzor, Izé.
- Jó napot, professzor! - mondta Izé szenvtelenül, de olyan hirtelen, hogy a professzor megijedt.
Izé két méter tíz centi magas volt, és arányaiban emberi. Erre mindig nagyon adott az Amerikai Robot. Az emberszabású jelleg és a pozitronagy alapvető szabadalmainak tulajdona a robotgyártásban tökéletes, a számítógépek szempontjából majdnem tökéletes monopolhelyzetet jelentett az Amerikai Robotnak.
A két szállító kicsomagolta a robotot, és elment. A professzor Lanningről a robotra nézett, aztán megint Lanningra. - Biztosan ártalmatlan. - Nem csengett túl magabiztosan a hangja.
- Ártalmatlanabb, mint én - mondta Lanning. - Engem lehet addig nyaggatni, amíg megütöm magát. Izét nem. Feltételezem, ismeri a robotika három törvényét.
- Igen, természetesen - mondta Goodfellow.
- Bele vannak építve a pozitrontekervényeibe, és nem szegheti meg őket. Az első törvény, a robotok létezésének alapszabálya, az emberek életét és jólétét óvja. - Elhallgatott, megdörzsölte az arcát, aztán hozzátette: - Ez az, amiről az egész Földet szeretnénk meggyőzni, ha tudnánk.
- Csak olyan ijesztőnek látszik.
- Feltétlenül. De bármilyennék látszik, majd tapasztalja, milyen hasznos.
- Nem egészen tudom, milyen téren. Ezzel kapcsolatos beszélgetéseinkből nem sokat tudtam leszűrni. Mégis beleegyeztem, hogy megtekintem a tárgyat, és most éppen ezt csinálom.
- Ez több lesz szemlénél, professzor. Hozott könyvet? - Hoztam.
- Megnézhetném?
Goodfellow professzor, anélkül hogy levette volna szemét az előtte álló emberforma fémalakról, lenyúlt a lába mellé tett aktatáskájába, és kiemelt egy könyvet.
Lanning átvette, és egy pillantást vetett a gerincre.
- Az elektrolitoldatok fizikai kémiája. Helyes, uram. Magától, találomra választotta. Nem én sugalmaztam. Igaz?
- Igaz.
Lanning odaadta a könyvet az EZ‑27 robotnak.

A professzor összerezzent.
- Ne! Ez egy értékes könyv! Lanning fölvonta kusza kókuszháncs szemöldökét.
- Biztosíthatom - mondta -, Izének nem áll szándékában, hogy erőfitogtatásból kettétépje. Képes ugyanolyan kíméletesen bánni egy könyvvel, mint maga vagy én. Kezdd, Izé!
- Köszönöm, uram - mondta Izé. Aztán fémtestét kissé elfordítva hozzátette: - Megengedi, Goodfellow professszor?
A professzor rámeredt, aztán azt mondta: - Igen, igen, persze.
Fémujjait lassan és kitartóan mozgatva, Izé lapozni kezdett a könyvben, pillantást vetett a bal oldalra, aztán a jobb oldalra; lapozott, pillantás balra, pillantás jobbra; lapozott és pillantott, perceken át.
Akkora erő sugárzott belőle, hogy szinte összement tőle a tágas, betonfalú helyiség, a két ember pedig úgy érezte, mintha törpékké töpörödtek volna.
- Nem valami jó a világítás - motyogta Goodfellow. - Megteszi.
- De hát mit művel? - lett élesebb a professzor hangja. - Türelem, uram.
Elfordult az utolsó lap is.
- Nos, Izé? - kérdezte Lanning.
- Rendkívül alapos könyv - mondta a robot -, és csekély számú hibát találtam. A 27. oldal 22. sorában "poiztív" szerepel "pozitív" helyett. A 32. oldal 6. sorában a vessző fölösleges, ugyanakkor az 54. oldal 13. sorából hiányzik. A 337. oldalon a XIV-2 egyenletben + jel helyett - jelnek kellene szerepelnie, hogy összhangban legyen az előző egyenletekkel…
- Állj, állj! - kiáltotta a professzor. - Mit csinál ez?
- Csinál? - visszhangozta hirtelen fölpaprikázódva Lanning. - De ember, már meg is csinálta! Korrigálta a könyvet. - Korrigálta?
- Igen. Annyi idő alatt, míg elfordította a lapokat, kiszúrt minden helyesírási, nyelvtani és központozási hibát, észrevette a helytelen szórendeket és a logikai ellentmondásokat. És mindezeket az adatoltat a végtelenségig fogja tárolni, egyetlen hiba nélkül.
A professzor szája tátva maradt. Gyorsan eltalpalt Lanningtől és a robottól, aztán ugyanolyan sebesen visszanyargalt. Keresztbe fonta a karját, és rájuk meredt.
- Azt akarja mondani, hogy ez egy korrektor robot? - kérdezte végül.
- Többek között - bólintott Lanning. - De miért mutatja meg nekem?
- Hogy segíthessen, amikor meg kell győzni az egyetemet: használják fel.
- Korrigálásra?
- Többek között - ismételte türelmesen Lanning.
A professzor mogorván hitetlenkedő ráncokba rendezte beesett arcát.
- De hát ez nevetséges!
- Miért?
- Az egyetem sohasem engedheti meg magának, hogy megvásárolja ezt a féltonnás - legalább ennyit kell nyomnia -, ezt a féltonnás korrektort.
- A korrigálás nem minden. Jelentéseket szerkeszt gyorsírásos feljegyzésekből, űrlapokat tölt ki, megbízhatóan tárol adatokat, osztályoz dokumentumokat…
- Ezek piti dolgok.

- Egyáltalán nem, mint mindjárt bebizonyítom - mondta Lanning. - De úgy vélem, kényelmesebben megvitathatnánk az irodájában, már ha nincs ellenére.
- Nem, természetesen nincs - kezdte gépiesen a professzor és már indulni akart, de aztán lecövekelt. - De hát a robot… a robotot nem vihetjük. Megint be kell ládáztatnia, doktor.
- Ráérünk. Itt hagyhatjuk Izét.
- Felügyelet nélkül?
- Miért ne? Ő tudja, hogy itt kell maradnia. Meg kell értenie, Goodfellow professzor, hogy egy robot sokkal megbízhatóbb, mint egy emberi lény.
- Én leszek a felelős minden kárért…
- Nem okoz kárt, én szavatolom. Nézze, lejárt a munkaidő. Gondolom, holnap reggelig már senki sem jön ide. A teherautó és az én emberem odakint van. Az Amerikai Robot vállalja a felelősséget minden eshetőségre. De nem lesz eshetőség. Nevezze a robot megbízhatósági próbájának.
A professzor hagyta kiterelni magát a raktárhelyiségből. Az irodájában, öt emelettel följebb sem érezte magát túlzottan jobban.
Fehér zsebkendővel törölgette a haja tövén gyöngyöző izzadságot.
- A robotok földi használatát törvény tiltja, és ezt maga is nagyon jól tudja, dr. Lanning.
- A törvény, Goodfellow professzor, nem olyan egyszerű. A robotok nem használhatók közterületen vagy középületekben. Viszont használhatók magánterületeken vagy magánépületekben, bizonyos megszorításokkal, amelyek többnyire felérnek a tiltással. Az egyetem azonban nagy és magántulajdonban levő intézmény, amely általában kivételes elbírálásban részesül. Ha a robotot csak egy különleges helyiségben és kizárólag tudományos célokra használják, és ha a helyiségbe belépő férfiak és nők maradéktalanul együttműködnek egymással, akkor nem sértjük a törvényt.
- De ennyi felhajtást egy közönséges korrigálásért!
- Az alkalmazási lehetőségek megszámlálhatatlanok, professzor. Eddig a robotmunkát csak arra használták, hogy mentesítsen a fizikai robot alól. És szellemi robot talán nem létezik? Hogy egy professzornak, aki a leghasznosabb alkotó gondolatokra képes, két hétig kelljen nyomdai hibákat bogarásznia? Én olyan gépet kínálok, amely harminc perc alatt végez az egésszel. Ez olyan piti dolog?
- De az ára…
- Amiatt ne fájjon a feje. Nem vásárolhatja meg EZ‑27-et. Az Amerikai Robot nem adja el a termékeit. Az egyetem azonban köthet kölcsönbérleti szerződést, évi ezer dollárért, ami lényegesen olcsóbb, mint egy mikrohullámú spektrográfhoz való közönséges, folyamatos üzemmódú berendezés.
Goodfellow elhűlt. Lanning tovább ütötte a vasat.
- Én csak annyit kérek, hogy vesse föl a döntéshozók előtt. Szívesen tájékoztatom őket, ha további adatokat kívánnának.
- Nos - mondta kétkedve Goodfellow -, előhozhatom az egyetemi tanács jövő heti ülésén. De nem ígérhetem, hogy bármilyen haszna lenne.

A védő kurta, köpcös ember volt, és peckesen tartotta magát, amitől még feltűnőbb lett a tokája. Miután átadták neki a tanút, rámeredt Goodfellow professzorra, és megkérdezte:
- Ön túlságosan is készségesen beleegyezett, nemde?
- Nagyon szerettem volna megszabadulni dr. Lanningtől mondta élesen a professzor. - Akármibe beleegyeztem volna.
- Hogy nyomban el is felejtse, amint ő kihúzza a lábát?
- Hát…
- Mindazonáltal mégis előterjesztette a témát az egyetemi tanács végrehajtó bizottságának következő ülésén.
- Igen, elő.
- Így tehát teljes jóhiszeműséggel támogatta dr. Lanning javaslatát. Nem színlelésből. Sőt fokozott lelkesedéssel, ugyebár?
- Én csak a szokásos módon jártam el.
- Önt egyáltalán nem dúlta föl annyira a robot, mint ahogy most állítja. Ön ismeri a robotika három törvényét, és akkor is ismerte, amikor dr. Lanninggel beszélt.
- Nohát ismertem.
- És habozás nélkül magára hagyta a robotot. Felügyelet nélkül.
-~ Dr. Lanning biztosított…
- Bizonyára sohasem adott volna hitelt neki, ha a legparányibb kétsége is lett volna azzal kapcsolatban, hogy a robot bármilyen csekély mértékben veszélyes lehet.
- Volt okom hitelt adni neki - kezdte fagyosan a professzor.
- Ez minden - szakította félbe a védelem.
Miután Goodfellow professzor kissé ziláltan lelépett, Shane bíró előrehajolt.
- Mivel én magam nem vagyok robotikus, méltányolnám, ha tájékoztatnának, mi a robotika három törvénye. Elmondaná a bíróságnak, dr. Lanning?
Dr. Lanning megrezzent, összedugta a fejét a mellette ülő, ősz hajú asszonnyal, aztán feltápászkodott. A nő is felnézett, kifejezéstelen arccal.
- Természetesen, bíró úr - mondta dr. Lanning. Szünetet tartott, mintha szónoklathoz készülődne, aztán megszólalt, kínosan törekedve az érthető fogalmazásra: - Első törvény: A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. Második törvény: A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az első törvény előírásaiba ütköznének. Harmadik törvény: A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az első és második törvény előírásaiba.
- Értem - mondta a bíró, sebesen jegyzetelve. - Ezek a törvények, ugye, bele vannak építve minden robotba?
- Mindegyikbe. Ezt bármelyik robotikus igazolhatja.
- Az EZ‑27 robotba is?
- Igen, bíró úr.
- Valószínűleg felkérjük, hogy ismételje meg eskü alatt is a szavait.
- Kész vagyok rá, bíró úr. Dr. Lanning leült.
Dr. Susan Calvin, az Amerikai Robot vezető robotpszichológusa - ő volt a Lanning mellett ülő ősz hajú asszony minden jóindulat nélkül nézett névleges fölöttesére, de hát ő senki emberfia iránt nem volt jóindulatú.
- Megfelelt Goodfellow vallomása az igazságnak, Alfred? - kérdezte.
- Lényegében - motyogta Lanning. - Nem idegesítette ennyire a robot, és nagyon is mohón kapott az üzleten, amikor meghallotta az árat.
- Talán bölcs dolog lett volna többre tartani ezernél mondta elgondolkodva dr. Calvin.
- Mindenképpen szerettük volna elhelyezni Izét.
- Tudom. Talán túlságosan is. Majd megpróbálják úgy feltüntetni, mintha valamilyen hátsó gondolattal csináltuk volna.
Lanning ingerülten nézett rá.
- Úgy is csináltuk. Én beismertem az egyetemi tanács ülésén.
- Beállíthatjuk úgy, mintha még a mögött is lappangott volna valami.
Dr. Calvin másik oldaláról előrehajolt Scott Robertson, az Amerikai Robot alapítójának fia, a társaság főrészvényese, és ezt suttogta:
- Miért ne bírná szóra Izét, hogy tudjuk, mivel állunk szemben?
- Tudhatná, Mr. Roberston, hogy nem beszélhet róla.
- Kényszerítse. Maga a pszichológus, dr. Calvin. Kényszerítse.
- Ha én vagyok a pszichológus, Mr. Robertson - mondta hidegen Susan Calvin -, akkor bízza rám a döntéseket. Az én robotomat nem fogják kényszeríteni, hogy bármit is megtegyen az épsége árán.
Robertson elkomorodott és válaszolni akart, amikor Shane bíró tapintatosan kopogott a kalapácsával, ők pedig mogorván elhallgattak.
Most Francis J. Hartre került sor. Az angol tanszék vezetője és a továbbképző kar dékánja volt a kínos gonddal öltözködő, pufók ember, aki konzervatív fazonú, sötét holmikat viselt, és haját pászmákba rendezte rózsaszín koponyáján. Kényelmesen hátradőlt a tanúk székében, kezét összekulcsolta az ölében, és időnként megeresztett egy-egy csukott szájú mosolyt.
- Először - kezdte - az egyetemi tanács végrehajtó bizottsági ülésén szereztem tudomást az EZ‑27 robotról, amikor Goodfellow professzor előterjesztette a témát. Azután április tizedikén külön megbeszélést tartottunk ez ügyben, amelyen én töltöttem be az elnök tisztét.
- Készült jegyzőkönyv a végrehajtó bizottság üléséről? Erről a bizonyosról?
- Nos, nem. Meglehetősen szokatlan ülés volt. - A dékán elmosolyodott. - Úgy véltük, jobb, ha bizalmas jellegű marad.
- Miről volt szó azon a megbeszélésen?
Hart dékán nem érezte magát túlságosan jól az elnök szerepében, és a többi jelenlévő sem tűnt teljesen nyugodtnak. Csak dr. Lanning tűnt rendíthetetlennek. Magas, vézna alakjával, kusza ősz hajkoronájával Andrew Jackson arcképeire emlékeztette a dékánt.
Az asztal közepén szétszórva hevertek a robot munkái. Az általa rajzolt grafikon másolatát Minott, a fizikai kémia professzora tartotta a kezében. A vegyész szemmel látható helyesléssel csücsörített.
Hart krákogott és megszólalt:
- Nem kétséges, hogy a robot alkalmas bizonyos rutinfeladatok elvégzésére. Mielőtt idejöttem volna, átfutottam például ezeket, és nagyon kevés kivetnivalót találtam bennük.
Fölemelt egy hosszú nyomatot, amely legalább háromszor hosszabb volt egy átlagos könyvoldalnál. Hasáblevonat volt, amelyet tördelés előtt szoktak átjavítani a szerzők. Két széles margóján takaros és tökéletesen olvasható korrektúrajelek sorakoztak. Néhány helyen áthúztak egy-egy nyomtatott szót, és a margón másik szóval helyettesítették, olyan szép és szabályos betűkkel, mintha nyomtatták volna őket. A szerzői tévedéseket - ebből volt több - kék tintával javította, a néhány nyomdahibát pedig pirossal.
- Tulajdonképpen - mondta Lanning - még a kevésnél is kevesebb hiba van benne. Azt mondanám, dr. Hart, hogy egyáltalán semmi. Bizonyos vagyok benne, hogy a javítások ugyanolyan, tökéletesek, mint az eredeti. Ha a kéziratban nemcsak nyelvtani hibák fordultak elő, úgy azokat a robot nem illetékes kijavítani.
- Ezt elfogadjuk. Mindazonáltal alkalmanként helyesbítette a szórendet is, mivel pedig az angol szórendnek nincsenek áthághatatlan szabályai, nem hiszem, hogy a robot mindig az egyetlen helyes megoldást választotta volna.
- Izé pozitronagyát - mosolyodott el Lanning, kivillantva nagy fogait - átitatták minden, a témáról szóló szakirodalommal. Bizonyos vagyok benne, hogy nem talál egyetlen esetet sem, ahol egyértelműen a rossz megoldást választotta volna.
Minott professzor fölnézett a grafikonról, amelyet még mindig a kezében tartott.
- Azon töröm a fejem, dr. Lanning, hogy egyáltalán minek nekünk a robot meg az ellenséges közvélemény, amely a nyomában jár. Az automatika bizonyára elérte azt a pontot, amelyen társaságuk képes tervezni egy ismert típusú és a nagyközönség által is elfogadott, átlagos számítógépet, amely alkalmas lenne kefelevonatok javítására.
- Bizonyosan képesek lennénk - mondta mereven Lanning -, de az ilyen géphez a kefelevonatokat először le kellene fordítani speciális jelekre, vagy legalábbis át kellene írni szalagra. Minden javítás szimbólumokkal történne. Külön személyzetet kellene alkalmazniuk, amely lefordítaná a szavakat szimbólumokra és a szimbólumokat szavakra. Ráadásul az ilyen számítógép semmi másra nem lenne alkalmas. Például nem tudná elkészíteni azt a grafikont, amelyet a kezében tart.
Minott morgott valamit. Lannig folytatta:
- A pozitronagyú robot jellegzetessége a rugalmasság. Szerteágazó tevékenységre képes. Ember formájú, tehát képes bánni minden, emberi használatra tervezett eszközzel és géppel. Beszélhet önnel és ön beszélhet hozzá. - Még vitatkozhatnak is. Egy egyszerű robothoz képest a pozitronaggyal nem rendelkező, közönséges számítógép sem egyéb, mint nehézkes összeadó masina.
Goodfellow fölnézett.
- Ha elkezdünk beszélni és vitázni a robottal, akkor mik az esélyeink, hogy összezavarjuk? Feltételezem, nem képes végtelen mennyiségű adatot befogadni.
- Nem, nem képes. De átlagos igénybevétel mellett legalább öt évig működik. Tudni fogja, mikor kell javítani, amit a társaság ingyen elvégez.
- A társaság?
- Igen. A társaság ragaszkodik a megszokott munkaterületükön kívül használt robotok szervizeléséhez. Ez is egy oka annak, amiért megtartjuk magunknak pozitronrobotjaink ellenőrzését. A közönséges tevékenységet végző robotot bárki elirányíthatja. Emellett azonban szakszerű kezelést igényel, és ez a mi dolgunk. Bizonyos adatokat akárki törölhet egy EZ-robotból, azzal, hogy megmondja neki, felejtse el ezt vagy azt. De a parancsot szinte bizonyosan úgy fogalmazzák meg, hogy a robot túl sokat vagy túl keveset felejt. Mi ki tudjuk nyomozni az ilyen fuser munkát, mert a robotba beleépítettük a megfelelő óvó rendszabályokat. Mivel azonban szabályszerű tevékenység mellett nincsen szükség tisztításra vagy egyéb közbeavatkozásra, ilyen természetű problémák nem fordulhatnak elő.
Hart dékán megtapogatta a fejét, mintha arra lenne kíváncsi, helyükön vannak-e még a gondosan szétfésült tincsek. - Ön nagyon szeretné, ha átvennénk a gépet. Pedig ez rossz befektetés az Amerikai Robotnak. Évi ezer nevetségesen olcsó ár. Abban reménykednek, hogy más gépeket rajta keresztül adhatnak bérbe más egyetemeknek, ésszerűbb áron?
- Nincs ebben semmi kivetnivaló - mondta Lanning.
- De akkor is csak korlátozott számú gépet adhatnának bérbe. Kétlem, hogy ez jövedelmező ajánlat lenne.
Lanning az asztalra könyökölt, és lelkesen előrehajolt.
- Hadd ne köntörfalazzak, uraim. Leszámítva bizonyos különleges eseteket, a robotokat nem lehet a Földön használni, az előítéletes közvélemény miatt. Az Amerikai Robotnak figyelemre méltó sikerei vannak a Földön kívüli és űrbeli piacokon is, a számítógépes fióküzemekről nem is szólva. Mindazonáltal bennünket nemcsak a profit érdekel. Szilárd meggyőződésünk, hogy a robotok földi használata, a kezdeti gazdasági zökkenők ellenére is könnyebb életet jelentene mindenkinek.
A szakszervezetek természetesen ellenünk vannak, de bizonyosan számíthatnánk a nagy egyetemek együttműködésére. Ez az Izé nevű robot megszabadítja önöket a terméketlen robotolástól azzal, hogy ő végzi el a rabszolgamunkát. Példájukat más egyetemek és kutatóintézetek is követni fogják, és ha beválik, akkor talán más robottípusokat is el lehet helyezni, és fokozatosan le lehet gyűrni a velük szembeni ellenállást.
- Ma az Északkeleti Egyetem, holnap a világ - mormolta Minott.
- Én egyáltalán nem voltam ilyen ékesen szóló, ők pedig korántsem fanyalogtak ennyire - sziszegte dühösen Lanning Susan Calvinnek. - Évi ezerért azt se tudták, hogy szerezzék meg Izét! Minott professzor azt mondta, hogy sohasem látott a grafikonhoz fogható gyönyörű munkát, és egy tévedés se volt a kefelevonatokon vagy másutt. Ezt Hart is belátta.
Dr. Calvin arcán semmivel sem lettek lágyabbak a szigorú, hosszanti redők.
- Több pénzt kellett volna kérni, Alfred, mint amennyit kifizethetnek, aztán hagyhatta volna, hogy lealkudjanak belőle.
- Talán - dünnyögte Lanning.
A vád még nem végzett Hart professzorral.
- Miután dr. Lanning elment, szavaztak arról, hogy elfogadják-e az EZ‑27 robotot?
- Igen, szavaztunk.
- Milyen eredménnyel?
- A többség amellett szavazott, hogy fogadjuk el. - Ön szerint mi befolyásolta a szavazást?
A védelem nyomban tiltakozott. A vád átfogalmazta a kérdést:
- Önt személy szerint mi befolyásolta a szavazásban? Azt hiszem, ön is a robot mellett szavazott.
- Igen, mellette. Azért tettem, mert nem hagyott hidegen dr. Lanningnek az a véleménye, hogy nekünk, mint a világ szellemi vezetőinek, kötelességünk lehetővé tenni, hogy a robotika segíthessen az embernek a problémák megoldásában.
- Más szavakkal, dr. Lanning beszélte rá.
- Ez a mestersége. Nagyon jól csinálta.
- A tanú az öné.
A védőügyvéd odatalpalt a tanúk székéhez, és egy hosszú pillanatig méregette Hart professzort, aztán megszólalt:
- Önök tehát valójában nagyon is lelkesen fogadták fel az EZ‑27 robotot, nemdebár?
- Úgy gondoltuk, hasznos lehet, amennyiben képes elvégezni a munkát.
- Amennyiben képes? Én úgy értettem, hogy az ülésen, amelyről az imént szó volt, ön rendkívül alaposan felülbírálta az EZ‑27 robot munkáját.
- Igen, ezt tettem. A gép munkájának elsősorban az angol nyelvismerethez van köze, ez pedig az én szakterületem, logikusnak tűnt, hogy én legyek az, aki elbírálja a teljesítményt.
- Nagyon jó. Volt-e valami az ülés során az asztalon, ami ne lett volna kielégítő? Itt valamennyi munka szerepel mint bizonyíték. Tud mutatni egyetlen elégtelen megoldást?
- Hát…
- Ez egyszerű kérdés. Volt egyetlen elégtelen megoldás? Ön átnézte. Volt?
- Nem volt - komorodott el az angol nyelv professzora. - Rendelkezésemre áll több mintadarab EZ‑27 robot azon munkáiból, amelyeket az Északkeleti Egyetemen való, tizennégy hónapos alkalmaztatása alatt készített. Lenne szíves megnézni és közölni velem, amennyiben vannak benne esetleges hibák.
- Maga lenne a csoda, ha hibát követett volna el! - fortyant föl Hart.
- A kérdésemre válaszoljon - mennydörögte a védelem -, csakis arra a kérdésre, amelyet fölteszek! Van az anyagban hiba?
Hart dékán gondosan szemügyre vett minden bizonyítékot. - Nos, nincsen.
- Leszámítva azt az esetet, amellyel most foglalkozunk, tud-e bárminemű hibáról, amelyet az EZ‑27 követett el?
- Leszámítva a kereset tárgyát, nem tudok.
A védelem megköszörülte a torkát, mintha egy fejezetet zárna le.
- Most pedig - mondta -, ami az EZ‑27 robot alkalmazására vonatkozó szavazást illeti, ön azt mondta, hogy a többség szavazott mellette. Milyen arányban oszlottak meg a szavazatok?
- Amennyire emlékszem, tizenhárom egy ellen.
- Tizenhárom egy ellen! Ez több, mint többség. Nem ezt akarta mondani?
- Nem, uram! - tiltakozott indulatosan a pedáns Hart. Nyelvünkön a "többség" annyit jelent, hogy "több, mint a fele". Tizennégy szavazatból tizenhárom, az többség, és kész.
- De hiszen ez majdnem egyhangú szavazás. - Akkor is csak többség!
A védelem más témára tért át:
- És ki volt az egyetlen, aki ellene szavazott? Hart dékán hirtelen kínosan nézett maga elé. - Simon Ninheimer professzor.
A védelem meghökkenést mímelt.
- Ninheimer professzor? A szociológiai tanszék vezetője? - Igen, uram.
- A  felperes? - Igen, uram.
A védőügyvéd összecsücsörítette a száját.
- Más szavakkal az az ember, aki 750 000 dollár kártérítésre pereli ügyfelemet, az Amerikai Robot és Gépember Rt.-ot, ugyanaz a személy, aki kezdettől fogva ellenezte a robot használatát, még ha az egyetemi tanács végrehajtó bizottságának valamennyi tagja volt is meggyőződve róla, hogy az ötlet jó.
- Az indítvány ellen szavazott. Ez jogában állt.
- Az ülésről való beszámolója során nem említette Ninheimer professzor egyetlen észrevételét sem. Voltak észrevételei?
- Azt hiszem, hozzászólt.
- Hiszi?
- Nohát, hozzászólt.
- A robot használata ellen? - Igen.
- Felindultan szólt róla?
Hart dékán nem válaszolt azonnal.
- Indulatosan.
- Hart dékán, mióta ismeri Ninheimer professzort? - A védelem hirtelen meghitt hangot ütött meg.
- Körülbelül húsz éve. - Elég jól?
- Merem állítani, hogy igen.
- Ha ismeri, elmondhatja-e róla, hogy az a fajta ember, aki képes huzamosan neheztelni egy robotra, főleg azután, hogy egy ellentétes kimenetelű szavazás…
A kérdés folytatása beleveszett a vád képviselőjének méltatlankodó és heves tiltakozásába. A védelemnek nem volt több kérdése a tanúhoz, és Shane bíró ebédszünetet rendelt el.

Robertson a szendvicsén nyámmogott. A vállalat nem fog összeomlani egy háromnegyed milliós veszteségtől, ámbár jót sem fog tenni neki. De a kedvezőtlen sajtóvisszhang sokkal több pénzbe fog kerülni.
- Mi ez az egész felhajtás arról, hogyan került be Izé az egyetemre? - kérdezte savanyúan. - Mit akarnak nyerni ezen?
- Egy tárgyalás, Mr. Robertson, olyan, mint a sakkjátszma - mondta nyugodtan a védőügyvéd. - Általában az győz, aki több lépést képes előre kiszámítani, és ügyész barátom nem kezdő. Simán be tudják bizonyítani a károkozást. Elsősorban arra törekszenek, hogy elébe vágjanak a védelmünknek. Arra számítanak, hogy mi megpróbáljuk bebizonyítani, miszerint Izé nem követhette el a bűncselekményt - a robotika első törvénye miatt.
- De hát mi pont ezzel védekezünk. Ez abszolút megtámadhatatlan - mondta Robertson.
- Egy robotikai mérnöknek igen. De egy bírónak nem szükségszerűen. Nekik az az álláspontjuk, hogy EZ‑27 nem közönséges robot. A típus első példánya, amelyet felajánlottak közhasználatra. Kísérleti modell, amelynél szükség volt helyszíni kipróbálásra, és az egyetem volt az egyetlen hely, ahol tisztességesen el lehetett végezni a próbát. Ez hihetőnek tűnik, ha figyelembe vesszük, milyen kitartóan iparkodott dr. Lanning elhelyezni a robotot, és mennyire készségesen hajlott rá az Amerikai Robot, hogy ilyen csekély összegre kösse meg a kölcsönbérleti szerződést. A vád azzal fog érvelni, hogy a helyszíni próba során kiderült: Izé a hibás. Látja már, mire törekszenek?
- De hát EZ‑27 tökéletesen jó modell volt - erősködött Robertson. - A huszonhetedik példány, amelyet előállítottak. - Ez is egy rossz pont - mondta borúsan az ügyvéd. - És az első huszonhatnak mi volt a baja? Mert nyilván volt valami. És akkor miért ne lehetne valamilyen hibája a huszonhetediknek is?
- Semmi baja nem volt az első huszonhatnak, kivéve, hogy még nem voltak elég tökéletesek a feladathoz. Ebben a témakörben ezek voltak az első pozitronagyak, és eléggé vaktában kezdtünk hozzá a munkához. De a három törvény mindegyikben benne volt! Nincs olyan tökéletlen robot, amely ne tudná a három törvényt.
- Nekem ezt dr. Lanning magyarázta el, Mr. Robertson, és én hinni akarok a szavának. De lehet, hogy a bíró nem akar. Egy becsületes és intelligens embertől várjuk a döntést, aki azonban nem ért a robotikához, és ez tévútra vezetheti. Ha például ön vagy dr. Lanning vagy dr. Calvin azt mondták volna a tanúk padjában, hogy a pozitronagyakat "vaktában" szerkesztették, akkor a vád cafatokra tépte volna önöket a keresztkérdésekkel. Semmi sem menthette volna meg az ügyünket. Ettől tehát óvakodjunk.
- Bárcsak Izé beszélhetne! - dünnyögte Robertson. Az ügyvéd vállat vont.
- Egy robot nem alkalmas tanúnak, így hát nem segíthet rajtunk.
- Legalább a tényeket megismerhetnénk. Megtudnánk, hogy tehetett ilyet.
Susan Calvin indulatba jött. Arca tompavörös pírba borult, és hangja cseppet átmelegedett.
- Tudjuk, hogyan tette. Parancsra! Már kifejtettem ezt a tanácsnak, és most magának is ki fogom fejteni.
- Ki parancsolta? - kérdezte őszinte megütközéssel Robertson. (Neki soha, senki se mond semmit, gondolta sértődötten. Isten szent nevére, ezek a kutató fazonok azt hiszik, hogy az Amerikai Robot az övék!)
- A felperes - mondta dr. Calvin. - De az ég szerelmére, miért?!
- Még nem tudom, miért. Lehet, hogy csak azért, mert egy kis kápét akart kifacsarni belőlünk. - Kék csillámok táncoltak a szemében, miközben ezt mondta.
- Akkor miért nem szólt Izé?
- Hát nem világos? Azért, mert megparancsolták, hogy hallgasson róla.
- Miért lenne világos? - kérdezte gorombán Robertson.
- Nekem az. Robotpszichológus vagyok. Ha Izé nem válaszol az egyenes kérdésekre, akkor fog válaszolni a határkérdésekre. Ha a fő kérdéshez közeledve megmérjük a tétovázás fokozódásának mértékét, a kihagyások időtartamát és az ellenpotenciál intenzitását, tudományos pontossággal megállapíthatjuk, hogy zavarainak oka az első törvényen alapuló hallgatási parancs. Más szavakkal: figyelmeztették, hogy ha beszél, azzal emberi lénynek fog kárt okozni. Ez pedig feltételezhetően nem más, mint ez a lehetetlen Ninheimer professzor, a felperes, akit a robot emberi lénynek tekint.
- No hát akkor - mondta Robertson -, nem tudná megmagyarázni neki, hogyha nem szólal meg, azzal kárt okoz az Amerikai Robotnak?
- Az Amerikai Robot nem emberi lény, és a robotika első törvénye, a közönséges törvénnyel ellentétben, nem ismer el intézményt személynek. Egyébként veszélyes is lenne feloldani ezt a különleges gátlást. A személy, aki elültette benne, kevésbé kockázatosan oldhatja fel, hiszen a robot motivációi e személyre összpontosulnak. Bármilyen más eshetőség… Megcsóválta a fejét. - Nem engedem, hogy a robotnak baja essék! - mondta majdnem indulatosan.
Lanning megpróbálta értelmes témára terelni a társalgást. - Nekem úgy tűnik, csak azt kell bizonyítanunk, hogy egy robot képtelen megtenni azt, amivel Izét vádolják. Ezt megtehetjük.
- Pontosan - mondta bosszúsan az ügyvéd. - Csak önök tehetik meg! Azok a tanúk, akik képesek tanúskodni Izé természetéről és elmeállapotáról, mint az Amerikai Robot alkalmazottai. A bíró nem tekinti pártatlannak a vallomásukat.
- Hogyan vonhatja kétségbe a szakértői véleményt?
- Úgy, hogy nem hajlandó hitelt adni neki. Ehhez joga van mint bírónak. Nem feltételezheti, hogy egy ilyen ember, mint Ninheimer professzor, szándékosan tette tönkre, még ha tetemes summáért is, a tulajdon jó hírét. Aligha fog hitelt adni a mérnökeik műszaki tolvajnyelvének. A bíró is csak ember. Ha választania kell egy lehetetlen dolgot művelő ember és egy lehetetlen dolgot művelő robot között, akkor minden valószínűség szerint az ember javára fog dönteni.
- Ember képes lehetetlen dolgot elkövetni - mondta Lanning -, mert még nem ismerjük az emberi agy minden tekervényét, és azt sem tudjuk, hogy mi a lehetetlen az emberi elmének és mi nem az. Mi csak azt tudjuk, hogy mi az, ami a robotnak lehetetlen.
- Hát majd meglátjuk, meg tudjuk-e győzni róla a bírót felelte fáradtan az ügyvéd.
- Ha ez így van, akkor én még mindig nem értem, hogyan képesek megcsinálni.
- Majd meglátjuk. Jó, ha észben tartjuk a nehézségeket, de ne csüggedjünk el annyira. Én is megpróbáltam néhány lépést előre kiszámítani a táblán. - Méltóságteljesen biccentett a robotpszichológus felé, és hozzátette: - Az itt ülő kedves hölgy segítségével.
Lanning egyikükről a másikukra nézett. - Mi az ördög ez?
Ekkor azonban bedugta az ajtón a fejét agytörvényszolga, és kissé elfúló hangon közölte, hogy mindjárt folytatódik a tárgyalás.
Ismét elfoglalták helyüket, és szemügyre vették azt az embert, aki ezt az egész hercehurcát kezdeményezte.
Simon Ninheimernek bolyhos, vörhenyes haja volt, kampós orrától hegyes álláig folyamatosan keskenyedő arca és az a szokása, hogy a fontosabb szavak előtt mindig szünetet tartott, amitől a szinte elviselhetetlen pontosság megszállottjának tűnt. Ha azt mondta: "A Nap, ehm, keleten szokott felkelni", akkor a hallgató bizonyos lehetett benne, miszerint a professzor komoly megfontolás tárgyává tette annak lehetőségét, hogy a Nap esetleg nyugaton is felkelhet.
- Ellenezte-e ön az EZ‑27 robot egyetemi alkalmazását? kérdezte a vád képviselője.
- Igen, uram. - Miért?
- Az volt az érzésem, hogy nem ismerjük eléggé az Amerikai Robot, ehm, indokait. Gyanús volt nekem, hogy annyira nálunk akarják elhelyezni a robotot.
- Az volt-e a véleménye, hogy a gép képes elvégezni a munkát, amelyre állítólag tervezték?
- Tényekkel igazolhatom, hogy nem. - Lenne szíves kifejteni?

Simon Ninheimer nyolc évig dolgozott Az űrhajózás társadalmi feszültségei és azok megoldása című könyvén. A professzor ragaszkodása a pontossághoz nem korlátozódott a beszédre. Egy ilyen, úgyszólván lényegénél fogva pontatlan szaktárgy, mint a szociológia, emberfölötti feladatot jelentett számára.
Még a hasáblevonatok sem jelentettek beteljesedést. Épp ellenkezőleg. Legszívesebben széttépte volna a hosszú kutyanyelveket, hogy másképp rakja össze őket.
Három nappal azután, hogy megérkezett a nyomdából az első szakmány hasáblevonat, Jim Baker szociológiai tanársegéd úgy találta Ninheimert, amint az szórakozottan bámult a papírkötegre. Három levonatot küldtek a hasábokból: egyet Ninheimernek a korrigáláshoz, egyet Bakernek, aki ugyancsak önállóan korrigálta a kutyanyelveket, és egy harmadikat, amely az "eredeti" jelzést viselte. Miután Ninheimer és Baker megbeszélés után kiküszöbölték a lehetséges ellentmondásokat és eltéréseket, erre az "eredeti" példányra kerülnek a kettejük korrektúrájából lepárolt végleges javítások. Sok-sok közös cikknél alkalmazták ezt az eljárást az elmúlt három évben és mindig jól bevált.
A fiatal és behízelgően selymes hangú Baker, kezében a saját hasábjaival, lelkesen közölte:
- Átnéztem az első fejezetet. Sok nyomdahiba van benne.
- Az első fejezetben mindig sok van - felelte közömbösen Ninheimer.
- Most akarja átnézni? Ninheimer fölpillantott.
- Én még bele se javítottam a hasábokba, Jim. Nem is akarom erre pocsékolni az időmet.
- Nem? - kérdezte zavartan Baker.
- Ninheimer csücsörített.
- Utánaérdeklődtem a gép, ehm, megengedhető terhelésének. Végül is eredetileg, ehm, korrigálásra szánták. Erre vették fel.
- A gép? Izére céloz?
- Azt hiszem, ezt a hóbortos nevet adták neki.
- De dr. Ninheimer, én azt hittem, hogy, ön távol tartja magát tőle!
- Úgy látom, én vagyok az egyetlen, aki így tesz. Talán nekem is ki kellene használnom az ehm, előnyeit.
- Ó! Hát akkor, azt hiszem, csak vesztegettem az időmet ezzel az első fejezettel - mondta búsan a fiatalember.
- Nem vesztegette. Ellenőrzésképpen összehasonlíthatjuk a maga munkáját a gépével.
- Ha óhajtja, de… - Igen?
- Nem hiszem, hogy bármilyen tévedést találhatnak Izé munkájában. Állítólag sohasem követ el hibát.
- Merem remélni - mondta Ninheimer szárazon.

Négy nap múlva Baker megint visszahozta az első fejezetet. Ez Ninheimer példánya volt, azon frissiben került át a különleges helyiségből, amelyet Izének és az általa használt berendezéseknek építettek.
Baker ujjongott.
- Dr. Ninheimer, nemhogy mindent kiszúrt, amit én is javítottam, de ráadásul talált tizenkét tévedést, amelyek fölött én elsiklottam! És az egész húsz percig tartott!
Ninheimer átnézte a levonatot, amelynek margóján takaros jelzések sorakoztak.
- Nem olyan teljes, mint ahogy maga vagy én csináltuk volna - jegyezte meg. - Mi egy beszúrásban utaltunk volna Suzukinak arra a munkájára, amelyben az alacsony gravitáció idegrendszeri következményeit taglalja.
- A Szociológiai Szemlében megjelent cikkre gondol? - Természetesen.
- No hát, lehetetlent nem kívánhat Izétől. Nem olvashatja el helyettünk az irodalmat.
- Belátom. A helyzet az, hogy én már előkészítettem a beszúrást. Megkeresem a gépet, és utánanézek, tudja-e, hogyan kell, ehm, beszúrást csinálni.
- Tudni fogja.
- Inkább szeretek biztosra menni.
Ninheimer időt kért Izéhez. Csak késő este tudtak neki szakítani egy negyedórát.
De kiderült, hogy ez a tizenöt perc is túlságosan sok. Az EZ‑27 robot azonnal megértette, mi a beszúrás.
Ninheimer kínosan érezte magát, amikor első alkalommal került közeli kapcsolatba a robottal. Mire észbe kapott, majdnem gépiesen kicsúszott a száján, mintha emberrel beszélne:
- Szereted a munkádat?
- Nagyon szeretem, Ninheimer professzor - mondta ünnepélyesen, miközben fotocellás szeme a szokásos mélyvörös tűzben izzott.
- Te ismersz engem?
- A tényből, hogy öntől kapom a hasáblevonatokra beírandó kiegészítéseket, az következik, hogy ön a szerző. És a szerző neve természetesen szerepel minden egyes hasáblevonat kopfjában.
- Értem. Szóval akkor képes vagy, ehm, dedukcióra. Mondd csak - nem bírta megállni, hogy fel ne tegye a kérdést -, mi a véleményed a könyvről?
- Nagyon élvezetes dolgozni rajta - mondta Izé.
- Élvezetes? Ez különös szó egy érzéstelen, ehm, gépezett . Nekem azt mondták, hogy neked nincsenek érzelmeid. - Az ön könyvének szavai összhangban vannak áramköreimmel - magyarázta Izé. - Csekély ellenpotenciált gerjesztenek, vagy egyáltalán semmit. Agyam mezői ezt a mechanikai tényt az "élvezetes" szóval fordítják le. Az emocionális összefüggés véletlenszerű.
- Értem. Miért találod élvezetesnek a könyvet?
- Mert emberi lényekkel dolgozik, professzor, nem pedig szervetlen anyagokkal vagy matematikai képletekkel. Az ön könyve megkísérli megérteni az emberi lényeket, és hozzá akar járulni az emberi jólét fokozásához.
- És te is ezt próbálod tenni, és ezért van összhangban a könyvem az áramköreiddel? Így van?
- Így van, professzor.
A tizenöt perc letelt. Ninheimer elment, és betért az egyetemi könyvtárba, ahol éppen zárni készültek. A professzor elég sokáig fenntartotta a könyvtárosokat, amíg nem talált egy alapfokú robotikai könyvet, amelyet hazavitt.
Az utólagos beszúrásokat kivéve, a hasáblevonatok úgy kerültek Izéhez és tőle a kiadóhoz, hogy Ninheimer először alig avatkozott be, a végén pedig egyáltalán nem.
- Majdnem az az érzésem, hogy felesleges vagyok mondta némileg feszengve Baker.
- Pedig azt kellene éreznie, hogy van ideje belefogni egy újabb munkába - mondta, föl sem pillantva Ninheimer, miközben a Társadalomtudományi Szemle legújabb számát jegyzetelte.
- Csak nem vagyok hozzászokva. Mindig aggódom a hasáblevonatok miatt. Pedig tudom, hogy szamárság.
- Az.
- A múltkor kezembe került néhány levonat, mielőtt Izé továbbküldte volna a…
- Micsoda? - pillantott fel elkomorodva Ninheimer, és összecsapta a Szemlét. - Megzavarta a gépet a munkában? - Csak egy percre. Minden rendben volt. Ó, igen, egy szót megváltoztatott. Ön azt írta valamiről, hogy "bűnös"; a robot ezt megváltoztatta "meggondolatlan"-ra. Úgy gondolta, hogy a második jelző jobban illik a szövegkörnyezethez.
- Maga mit gondolt? - kérdezte töprengve Ninheimer. - Én egyetértettem vele. Benne hagytam.
Ninheimer megpördült a forgószéken, hogy szembekerüljön fiatal munkatársával.
- Ide figyeljen, szeretném, ha ez nem fordulna elő többé. Ha már használom a gépet, akkor ki is akarom élvezni az ehm, előnyeit. Ha én használom, ugyanakkor pedig nélkülöznöm kell a maga, ehm, tevékenységét, mert maga a gépet ellenőrzi, holott nem igényel ellenőrzést, akkor én ezzel nem nyerek semmit. Érti?
- Igen, dr. Ninheimer - mondta Baker alázattal.
A Társadalmi feszültségek szerzői példánya május nyolcadikán érkezett meg dr. Ninheimer irodájába. Gyorsan átnézte, végigpergette a lapokat, itt-ott elolvasott egy bekezdést, azután félretette.
Mint később kifejtette, el is feledkezett róla. Nyolc éven át dolgozott rajta, de most, hónapok óta, amióta Izé levette a válláról a könyv gondját, más kötötte le érdeklődését. Még azt is elfelejtette, hogy adjon egy szokásos tiszteletpéldányt az egyetemi könyvtárnak. Sőt Baker sem kapott, aki egyébként beletemetkezett a munkába, és a múltkori dorgatórium óta nagy ívben elkerülte a tanszékvezetőt.
Ez így tartott június tizenhatodikáig. Ekkor telefonon keresték Ninheimert. Meglepődve bámult a képernyőre.
- Speidell! Maga itt van?
- Nem, uram. Clevelandben vagyok. - Speidell hangja reszketett az indulattól.
- Akkor miért hívott?
- Mert épp most jutottam a végére az új könyvének! Bolond maga, Ninheimer? Magának elment az esze?! Ninheimer megmerevedett.
- Valami, ehm, baj van? - kérdezte nyugtalanul.
- Baj? Nézze csak meg az 562. oldalt! Mi a kénköves poklot képzel maga, hogy így értelmezi az én munkámat? Hol írtam én, hogy bűnös személyiség nem létezik, és az igazi bűnösök maguk a bűnüldöző szervek? Idézem…
- Várjon, várjon! - kiáltotta Ninheimer, miközben az oldalt kereste. - Hadd látom… Jóságos Isten!
- Na?
- Speidell, én nem értem, hogyan történhetett ez. Én sohasem írtam ezt.
- Márpedig ez van odaírva! És nem is ez a legsúlyosabb hamisítás. Lapozzon csak a 690. oldalra! Azt megnézheti, mit fog csinálni Ipatyev, ha rájön, hogy maga mit összezagyvált az elméleteiből! Nézze, Ninheimer, az egész könyv tele van spékelve ilyesmivel. Én nem tudom, mit képzelt maga, de sürgősen tüntesse el a könyvet a piacról. És jobb lesz, ha felkészül a következő társulati ülésen való töredelmes bocsánatkérésre!
- Speidell, hallgasson rám…
Speidell azonban már bontott, olyan energikusan, hogy a képernyőn még vagy tizenöt másodpercig ragyogott az utókép.
Ninheimer ekkor ült neki a könyvnek, és bejelölt piros tintával egyes bekezdéseket.
Amikor ismét odaállt Izé elé, feltűnően jól fegyelmezte magát, de a szája fehér volt. A robot kezébe nyomta a könyvet és felszólította:
- Elolvasnád az 562. 631. 664. és 690. oldalon megjelölt szakaszokat?
Izé négy szempillantás alatt megtette.
- Igen, Ninheimer professzor.
- Az eredeti hasáblevonatokon nem ez szerepelt.
- Nem, uram. Nem ez.
- Te változtattad meg?
- Igen, uram.
- Miért?
- Uram, az ön eredeti változatában ezek a szakaszok igen kíméletlenek voltak az emberi lények bizonyos csoportjaival szemben. Nehogy kárt szenvedjenek, tanácsosnak véltem megváltoztatni a fogalmazást.
- Hogy merészeltél ilyet csinálni?!
- Az első törvény, professzor úr, tiltja tétlenül tűrnöm, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. Figyelembe véve az ön hírnevét a szociológia világában és széles körű olvasottságát a tudósok között, azok a lények, amelyekről ön beszél, jelentős károkat szenvedtek volna.
- És azt nem veszed észre, hogy nekem mekkora károm van belőle most?
- A kisebb bajt kellett választanom.
Ninheimer professzor eltántorgott, reszketve a dühtől. Az biztos, hogy ezért még számolni fog az Amerikai Robottal!

Némi izgalom volt tapasztalható az alperes asztalánál, amely fokozódott, mikor a vád képviselője rátért a kényes pontra.
- Tehát az EZ‑27 robot tájékoztatta önt, hogy tevékenysége a robotika első törvényén alapult?
- Pontosan, uram.
- Hogy tulajdonképpen nem tehetett mást?
- Igen, uram.
- Következésképpen az Amerikai Robot olyan robotot tervezett, amely szükségszerűen átírja a könyveket, hogy azok összhangban legyenek azzal, amit ő helyesnek tart. Pedig a cég közönséges korrigáló robotként tálalta. Ezt akarta mondani?
A védelem azonnal és erélyesen tiltakozott. Rámutatott, hogy a tanútól olyan témában kértek véleményt, amelyben nem illetékes. A bíró a szokásos szavakkal figyelmeztette a vád képviselőjét, ám nem volt kétséges, hogy a szópárbaj megtette a hatását, és nem utolsósorban a védőügyvédre.
A védő ötperces rövid szünetet kért, mielőtt nekifogott volna a keresztkérdéseknek.
Odahajolt Susan Calvinhez.
- Lehetséges, dr. Calvin, hogy Ninheimer professzor az igazat mondja, és Izét valóban az első törvény motiválta? Calvin összepréselte a száját, aztán válaszolt:
- Nem. Nem lehetséges. A vallomás utolsó részében Ninheimer szándékosan hamisan tanúskodott. Izét nem arra tervezték, hogy egy bonyolult szociológiai szöveg elvontsági szintjén hozzon ítéleteket. Sohasem lenne képes megállapítani, árt-e bizonyos embercsoportoknak egy ilyen könyv valamelyik mondata. Egyszerűen nem ehhez tervezték az agyát.
- Mindazonáltal feltételezem, hogy egy jogásznak nem tudjuk ezt bebizonyítani - mondta borúlátóan a védelem.
- Nem - ismerte el Calvin. - A bizonyítás nagyon bonyolult lenne. Csakis azon az úton juthatunk ki, amelyen idáig jártunk. Azt kell bizonyítanunk, hogy Ninheimer hazudik, és bármit mondjon is, nem fogjuk megváltoztatni a támadási tervünket.
- Rendben van, dr. Calvin - mondta az ügyvéd. - Hinnem kell magának. Akkor folytatjuk úgy, ahogy elkezdtük. Fölemelkedett, majd lesújtott a bíró kalapácsa, és dr. Ninheimer megint elfoglalta a tanú székét. Halványan mosolygott, mint az olyan ember, aki sérthetetlennek hiszi magát, és előre élvezi ellenfelei értelmetlen erőlködését.
A védelem óvatosan közelített, és behízelgően kezdett:
- Dr. Ninheimer, azt akarja mondani, hogy június tizenhatodikáig, amikor dr. Speidell felhívta, fogalma sem volt a kéziratában végrehajtott változtatásokról?
- Pontosan, uram.
- Sohasem nézte át a hasáblevonatokat, miután az EZ‑27 robot korrigálta őket?
- Először igen, de aztán úgy véltem, hogy értelmetlenség lenne. Bíztam az Amerikai Robot állításaiban. Azok a képtelen, ehm, változások csak a könyv utolsó negyedében következtek be, miután a robot; feltételezésem szerint, meglehetősen elsajátította a szociológiát…
- Hagyjuk a feltételezéseket! - szólt rá a védelem. - Ha jól értettem, az ön munkatársa, dr. Baker, legalább egyszer látta a legutóbbi hasáblevonatokat. Emlékszik még az ezzel kapcsolatos tanúskodására?
- Igen, uram. Mint mondtam, közölte, hogy megnézett egy oldalt, és a robot még azon is megváltoztatott egy szót. - Nem találja különösnek, uram - rontott neki a védelem -, hogy miután majdnem egy éven át viselkedett kérlelhetetlenül ellenségesen a robottal szemben, ellene szavazott, és nem volt hajlandó semmilyen munkára igénybe venni, hirtelen úgy döntött, hogy a könyvét, az ön magnum opusát adja a kezére?
- Én nem találom ezt különösnek. Egyszerűen csak eszembe jutott, hogy miért ne használhatnám én is a robotot? - És hirtelen annyira megbízott benne, hogy még a hasáb korrektúra ellenőrzésével sem fáradozott?
- Már mondtam, hogy meggyőzött az Amerikai Robot, ehm, hírverése.
- Annyira meggyőzte, hogy amikor az ön kollégája, dr. Baker megpróbálta ellenőrizni a robotot, ön keményen lehordta érte?
- Én nem hordtam le. Én csak nem akartam, hogy ehm, pocsékolja az idejét. Akkor legalábbis úgy gondoltam, hogy időpocsékolás lenne. Nem tulajdonítottam akkora jelentőséget annak az egy megváltoztatott…
- Nem kétlem - vágott közbe maró gúnnyal a védelem -, hogy ön nem magától hozza fel ezt a témát, csak azért, hogy a szócsere bekerüljön a jegyzőkönyvbe. - Aztán, hogy elejét vegye a tiltakozásnak, így folytatta: - A helyzet az, hogy ön rendkívül dühös volt dr. Bakerre.
- Nem, uram. Nem voltam dühös.
- Nem adott neki példányt a könyvéből, miután megkapta. - Pusztán feledékenységből. A könyvtárnak sem adtam oda a példányát. - Ninheimer óvatosan elmosolyodott. - A professzorok hírhedten szórakozottak.
- Nem találja különösnek - kérdezte a védelem -, hogy több mint egyévi kifogástalan munka után az EZ‑27 robot éppen az ön könyvét rontja el? Azt a könyvet, amelyet ön írt, aki általános vélemény szerint legádázabb ellensége volt a robotnak?
- Minden munkája között az én könyvem volt a legjelentősebb alkotás, amely az emberiséggel foglalkozott. Ezért lépett érvénybe a robotika három törvénye.
- Dr. Ninheimer - vágott közbe a védelem -, ön többször is megpróbált úgy szólni, mint egy robotszakértő. Önben láthatólag hirtelen érdeklődés támadt a robotok iránt, és a témával foglalkozó műveket kölcsönzött a könyvtárból. Ezt ugye a tanúvallomásában is elmondta?
- Egyetlen könyvet kölcsönöztem, uram. Ez, úgy vélem, nem több, mint ehm, természetes kíváncsiság.
- És ebből máris meg tudta állapítani, hogy a robotnak miért kellett elferdítenie a könyvét?
- Igen, uram.
- Hát ez nagyon kényelmes. De bizonyos-e ön abban, vajon érdeklődését nem az az óhaj táplálta, hogy képes legyen céljainak megfelelően manipulálni a robotot?
- Ninheimer elvörösödött. - Szó sincs róla, uram!
- Egészen bizonyos abban - emelte föl a hangját a védő -, hogy az állítólag megváltoztatott részek nem azonosak az ön eredeti szövegével?
A szociológus majdnem felpattant.
- De hát ez, ehm, ez nevetséges! Megvannak a kefelevonatok…
Alig bírt beszélni, mire a vád képviselője fölállt.
- Engedelmével, elnök úr - szólt közbe nyájasan -, szeretném bizonyíték gyanánt bemutatni a hasáblevonatokat, amelyeket dr. Ninheimer adott át az EZ‑27 robotnak, valamint azokat a hasáblevonatokat, amelyeket EZ‑27 robot továbbított a kiadónak. Máris megteszem, ha nagyrabecsült kollegám is így óhajtja, és ha nincsen kifogása a szünet elrendelése ellen, hogy azalatt összehasonlíthassuk a levonatokat.
A védő türelmetlenül legyintett.
- Erre nincs szükség. Tiszteletre méltó opponensem akkor mutathatja be a hasáblevonatokat, amikor jónak látja. Bizonyos vagyok benne, hogy megtaláljuk a rendellenességeket, amelyekre a panaszos hivatkozik. Én azt szeretném megkérdezni a tanútól, hogy dr. Baker hasáblevonatai ugyancsak a birtokában vannak-e?
- Dr. Baker hasáblevonatai? - ráncolta össze a szemöldökét Ninheimer. Még mindig nem nyerte vissza egészen az önuralmát.
- Igen, professzor! Dr. Baker hasáblevonatait kérdeztem. Ön azt vallotta, hogy dr. Baker is kapott egy teljes levonatot. Amennyiben váratlan szelektív emlékezet-kiesésben szenvedne, felolvastatom a jegyzőkönyv vezetőjével a tanúskodását. Vagy csak arról lenne szó, hogy a professzorok, az ön szavaival élve, hírhedten szórakozottak?
- Emlékszem dr. Baker levonataira - szólalt meg Ninheimer. - Többé nem volt rájuk szükség, amint a gépi korrektorra bíztuk a munkát…
- Így hát elégette őket?
- Nem. Szemétkosárba dobtam őket.
- Mit számít, hogy tűzbe dobja vagy a kukába? A lényeg, hogy megszabadult tőlük.
- Miért, mi abban a kivetnivaló? - kezdte lagymatagon Ninheimer.
- Mi a kivetnivaló? - mennydörgött a védelem. - Igazán semmi, kivéve, hogy most már nem ellenőrizhetjük, nem cserélte-e ki bizonyos döntő fontosságú pontoknál dr. Baker ártalmatlan üres hasábjait a saját példányaival, amelyeket szándékosan kiforgatott, hogy a robotot rákényszerítse…
A vád képviselője dühösen és harsányan tiltakozott. Shane bíró előrehajolt és mindent megtett, hogy a vádlóban fortyogó indulatokkal felérő haragot kényszerítsen kerek képére.
- Ügyvéd úr - kérdezte -, alá tudja-e támasztani bárminemű bizonyítékkal az imént elhangzott kijelentést?
- Közvetlen bizonyítékom nincs, elnök úr - mondta nyugodtan a védő. - Azonban szeretnék rámutatni, hogy ha alaposan megfontoljuk, a robotellenes alperes hirtelen szemléletváltása, a robotok iránti váratlan érdeklődése, az, hogy nem hajlandó ellenőrizni a kefelevonatokat, és erre másnak sem ad engedélyt, célzatos feledékenysége, amellyel elejét veszi, hogy a megjelenés után bárki is belepillanthasson a könyvbe, mindez arra utal…
- Ügyvéd úr - vágott közbe türelmetlenül a bíró -, ez nem a megfelelő hely ezoterikus következtetésekre. A felperes nincs vád alatt. Ön pedig nem a vádlója. Megtiltom, hogy így folytassa, és mindössze arra szeretném figyelmeztetni, hogy az elkeseredés, mert nyilván az hajszolta idáig, nem használ, hanem árt az ügyének. Ha vannak még jogszerű kérdései, akkor folytassa, kérem. De figyelmeztetem, tartózkodjék a tárgyalóteremben az ehhez hasonló további kirohanásoktól.
- Miért csinálta ezt, az isten szerelmére?! - súgta izgatottan Robertson, amikor a védő visszatért az asztalához. Most magára haragította a bírót.
- Ninheimer azonban puhára főtt - felelte nyugodtan a védő. - És előkészítettük a holnapi húzáshoz. Csak föl kell szeletelni.
Susan Calvin komolyan bólintott.

Ehhez képest a vád nem szolgált semmi szenzációval. Szólították dr. Bakert, aki alátámasztotta Ninheimer állításait. Szólították Speidell és Ipatyev doktorokat, akik megrendítően ecsetelték dr. Ninheimer könyvének bizonyos passzusai fölött érzett megbotránkozásukat és fölháborodásukat. Egybehangzó véleményük szerint dr. Ninheimer szakmai hírneve súlyos csorbát szenvedett.
Bizonyíték gyanánt bemutatták a kefelevonatokat és a kész példányokat.
Ezen a napon a védelem nem tett fel több kérdést. A vád is nyugton maradt, és a tárgyalás folytatását másnapra halasztották.
Másnap a védelem rögtön az elején beterjesztette első indítványát. Kérelmezte, hogy az EZ‑27 robot nézőként részt vehessen a tárgyaláson.
A vád megint tiltakozott, Shane bíró mindkettejüket szólította.
Ez nyilvánvalóan törvénybe ütköző - mondta indulatosan a vád képviselője. - Robot nem tartózkodhat középületben.
- Ez a tárgyalóterem - mutatott rá a védelem -, az üggyel közvetlen kapcsolatban lévő személyeket kivéve, zárva van mindenki előtt.
- Egy közismerten viselkedési zavarokban szenvedő, nagyméretű gépezet puszta jelenlétével zavaró hatást gyakorolna ügyfeleimre és tanúimra! Nevetségessé tenné az egész tárgyalást!
A bíró láthatóan a vád képviselőjével értett egyet. A védelem felé fordult, és ellenségesen kérdezte:
- Mivel indokolja kérelmét?
- Azt szeretnénk bizonyítani - mondta a védelem -, hogy az EZ‑27 robot szerkezeténél fogva képtelen a neki tulajdonított viselkedésre. Ehhez szükség lesz néhány demonstrációra.
- Nem látom értelmét, elnök úr - tiltakozott a vád. - Ha az Amerikai Robot az alperes, mit bizonyíthatnak az Amerikai Robot alkalmazottai által irányított demonstrációk?
- Elnök úr - mondta a védő -, a bizonyítékok értékét önnek kell eldöntenie, és nem a vád képviselőjének. Én legalábbis így vélem.
Hatáskörének csorbultától tartva Shane bíró rögtön egyetértett.
- Az ön álláspontja helyes. Mindazonáltal egy robot jelenléte a tárgyalóteremben komoly jogi következményekkel fog járni.
- Semmi olyasmivel nem jár, elnök úr, ami sértené a törvényes előírásokat. De Ha a robot nincsen jelen, akkor nem tudjuk előterjeszteni egyetlen védekezésünket.
- És az is kérdés, hogyan hozzák ide - tétovázott a bíró. - Az Amerikai Robotnak gyakran kellett már megoldania ezt a kérdést. Kint a bíróság udvarában áll a robotszállítási előírásoknak megfelelő teherautó. Azon van egy ládában az EZ‑27 robot, amelyet két ember őriz. A teherautó ajtaja biztosan zárható, és ezen túl is megtettek minden biztonsági intézkedést.
Shane bírón megint erőt vett az ellenséges hangulat.
- Önnek meggyőződése volt, hogy ebben a kérdésben az ön javára fog dönteni a bíróság.
- Szó sincs róla, elnök úr. Ha nem így történik, mi egyszerűen elküldjük a teherautót. Semmiféle előzetes szándékot nem tulajdonítottam önnek.
A bíró bólintott.
- A védelem indítványának helyt adok.
Két ember jókora kerekes kocsin betolta, majd fölnyitotta a ládát. A tárgyalóteremben halálos csönd támadt.
Susan Calvin megvárta, amíg szétbontják a vastag habszivacsot, aztán kinyújtotta a kezét.
- Gyere, Izé.
A robot az asszonyra nézett, és kinyújtotta hatalmas fémkarját. Több mint fél méterrel tornyosult a pszichológusnő felé, de olyan engedelmesen ment oda hozzá, mint gyerek az anyja karjaiba. Valaki idegesen fölvihogott, de azonnal elharapta, amikor dr. Calvin metsző pillantást vetett rá.
Izé óvatosan leereszkedett a jókora székbe, amelyet a törvényszolga hozott oda. A szék recsegett, de kitartott.
- Elnök úr - szólalt meg a védelem -, amint szükség lesz rá, be fogjuk bizonyítani, hogy ez itt valóban az az EZ‑27 robot, amely a kérdéses időszakban az Északkeleti Egyetem alkalmazásában állt.
- Redben van - mondta az elnök. - Majd szükség lesz rá. Nekem a magam részéről fogalmam sincs róla, hogyan képes egyik robotot megkülönböztetni a másiktól.
- Most pedig - folytatta a védő - szeretném megidézni első tanúmat. Kérem Simon Ninheimer professzort.
A törvényszolga tétován nézett a bíróra. Shane szemmel láthatóan meglepetve kérdezte:
- Ön a felperest szólítja tanúnak?
- Igen, elnök úr.
- Remélem, tisztában van vele, hogy ha neki tesz föl kérdéseket, nem mehet el odáig, mint egy másik tanú esetében. - Egyetlen célom, hogy kiderüljön az igazság - szólt mézes hangon a védelem. - Nem lesz szükség másra, mint néhány udvarias kérdésre.
- Nos - mondta kétkedve a bíró -, maga tudja. Szólítsák be a tanút.
Ninheimer leült. Közölték vele, hogy eskü alatt vall. Idegesebbnek tűnt, mint előző nap. Majdhogynem szorongott. Pedig a védő jóindulatúan nézett rá.
- Ön tehát, Ninheimer professzor, 750 000 dollár kártérítést követel ügyfeleimtől.
- Igen, pontosan ekkora, ehm, összeget.
- Ez nagyon nagy pénz.
- Engem pedig nagyon nagy kár ért.
- Talán mégsem. Végül is mindössze néhány bekezdésről van szó. Ezek kétségtelenül szerencsétlen kitételek voltak, de hát a könyvekben elő szoktak fordulni sajátságos tévedések.
Ninheimer orrcimpái kitágultak.
- Uram, az a könyv koronázta volna meg szakmai pályafutásomat! Ehelyett olyan színben tüntet fel, mint egy kontárt, aki megcsúfolom nagyra becsült barátaim és kollégáim nézeteit, ugyanakkor nevetséges és ehm, idejétmúlt nézeteket vallok. Jóvátehetetlenül tönkretette a tekintélyemet! Akármivel végződjék is ez a tárgyalás, emelt fővel soha többé nem tehetem be a lábam egyetlen, ehm, tudóstársaságba sem. Bizonyos, hogy nem folytathatom szakmai tevékenységemet, amely egész életemet betöltötte. Létem értelme, ehm, roppant meg és omlott össze.
Az ügyvéd szórakozottan bámulta a körmeit, és nem próbálta félbeszakítani ezt a szónoklatot.
- De Ninheimer professzor - mondta végül rendkívül hízelgő hangon -, az ön korában nem remélheti, hogy hátralevő éveiben többet kereshetne, nagyvonalúan számítva, 150 000 dollárnál. És most ennek az ötszörösét követeli a bíróságtól.
- Engem nemcsak erre az életre tettek tönkre - mondta még indulatosabban Ninheimer. - Mit tudom én, hány emberöltő múlva is úgy fognak emlegetni a szociológusok, mint egy ehm, bolondot vagy eszelőst. Teljesítményeimet eltemetik és elfelejtik. Nemcsak holtam napjáig, hanem örök időkre tönkre vagyok téve, mert mindig lesznek emberek, akik nem fogják elhinni, hogy egy robot csinálta ezeket a beszúrásokat…
Ez volt az a pillanat, amikor az EZ‑27 robot felemelkedett. Susan Calvin nem próbálta visszatartani. Mozdulatlanul ült, és maga elé meredt. A védő halkan felsóhajtott.
Izé megszólalt, tisztán csengő, dallamos hangon:
- Szeretném mindenkinek értésére adni, hogy én nem szúrtam be a hasáblevonatokba olyan kiegészítéseket, amelyek szöges ellentétben álltak az eredeti…
Hogy egy két méretnél magasabb robot forduljon a bírósághoz, ettől még a vád képviselője is annyira elhűlt, hogy elfelejtett tiltakozni a nyilvánvalóan szabálytalan ügymenet ellen.
Mire összeszedte magát, már késő volt. Ninheimer rángatózó arccal tápászkodott fel a tanú székéből.
- Te átkozott - ordította -, nem megmondtam, hogy ki ne nyisd a szád…
Elcsuklott a hangja. Hallgatott Izé is.
Talpon állt ekkor már a vád is, és követelte, hogy nyilvánítsák érvénytelenné a tárgyalást.
Shane bíró kétségbeesetten lesújtott a kalapácsával.
- Csöndet! Csöndet! Természetesen minden alap megvan a tárgyalás érvénytelenítésére, mindazonáltal az igazságszolgáltatás érdekében szeretném, ha Ninheimer professzor befejezné a vallomását. Tisztán hallottam, amint azt mondta a robotnak, hogy hallgatnia kellett volna valamivel kapcsolatban. Azt nem említette a vallomásában, Ninheimer professzor, hogy a robotnak, az ön utasítása értelmében valamit el kellett hallgatnia!
Ninheimer némán meredt a bíróra.
- Utasította-e EZ‑27 robotot, hogy hallgasson el valamit? - kérdezte Shane bíró. - És ha igen, mit?
- Elnök úr… - kezdte Ninheimer rekedten, de nem bírta folytatni.
- Utasította-e - kérdezte élesebb hangon a bíró -, hogy hajtsa végre a hasáblevonatokon a kérdéses beszúrásokat, azután pedig ne árulja el, hogy mi volt ebben az ön szerepe?
A vád szenvedélyesen tiltakozott, de Ninheimer túlordította. - Eh; mi értelme? Igen! Igen! - azzal lerohant a tanúk emelvényéről. Az ajtóban állította meg a törvényszolga. Reménytelenül rogyott le az egyik hátsó sorban, és a tenyerébe temette az arcát.
- Világos - szólalt meg Shane bíró -, hogy az EZ‑27 robotot beugratásnak hozták ide. Ha nem ezzel a csellel sikerült volna megakadályozni egy súlyos bírói tévedést, akkor meg kellene rónom miatta a védelem képviselőjét. Most már az is minden kétségen felül áll, hogy a panaszos ezzel a számomra tökéletesen érthetetlen csalással tudatosan tette tönkre tulajdon pályafutását…
Az ügy természetesen az alperes győzelmével végződött.

Dr. Susan Calvin bejelentette magát dr. Ninheimer egyetemi legénylakásán. A fiatal mérnök, aki a kocsit vezette, fölajánlotta, hogy elkíséri, az asszony azonban megvetően nézett rá.
- Csak nem képzeli, hogy nekem ugrik? Várjon meg idelent.
Ninheimer nem volt olyan hangulatban, hogy bárkinek is nekiugorjon. Éppen csomagolt, nem vesztegetve az időt, hogy minél hamarabb kívül lehessen a kapun, még mielőtt híre megy az elmarasztaló ítéletnek.
Kihívó pillantást vetett Calvinre.
- Jött közölni, hogy benyújtotta a viszontkereseset? Mert ha igen, akkor se fog nyerni semmit. Nincs pénzem, nincs munkám, nincs jövőm. Még a perköltségeket sem fogom tudni kifizetni.
- Ne tőlem várja, hogy sajnáljam - mondta hidegen Calvin. - Ezt maga kereste magának. De nem fogunk benyújtani viszontkeresetet, se maga, se az egyetem ellen. Sőt megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy ne kerüljön börtönbe csalás miatt. .Mi nem vagyunk bosszúállóak.
- Ó, hát ezért nem csuktak le még mindig hamis tanúzásért? Már nem tudtam mire vélni. - De - folytatta keserűen - miért is lennének bosszúállóak? Mindent megkaptak, amit akartak.
- Igen, sok mindent megkaptunk - mondta Calvin. - Az egyetem továbbra is alkalmazni fogja Izét, méghozzá sokkal magasabb bérleti díjért. Sőt, hála a perrel kapcsolatos híreszteléseknek, további EZ-robotokat helyezhetünk el más intézményeknél, anélkül, hogy ennek a zavarnak a megismétlődésétől kellene tartanunk.
- Akkor minek jött ide?
- Mert még nem kaptam meg mindent, amit akarok. És én tudni akarom, miért gyűlöli ennyire a robotokat. Ha megnyeri is a pert, akkor is tönkremegy a hírneve. Ezt a kártérítés sem tehette volna jóvá. Vagy beérte volna azzal, hogy kielégítheti a robotok iránti gyűlöletét?
- Csak nem érdekli az emberi elme is, dr. Calvin? ~- kérdezte Ninheimer maró gúnnyal.
- De igen, amennyiben reakciói kihatnak a robotok jólétére. Ezért tanultam egy kevés emberi lélektant is.
- Épp eleget ahhoz, hogy tőrbe csalhasson!
- Nem volt nehéz - mondta Calvin, minden nagyképűség nélkül. - Azt volt nehéz kimódolni, hogy közben ne tegyek kárt Izében.
- Úgy látom, maga jobban aggódik a masinák, mint az emberek miatt - nézett rá mérhetetlen megvetéssel Ninheimer.
Calvinnek szeme se rebbent.
- Ez csak a látszat, Ninheimer professzor. Csak az viselheti igazán a szívén a XXI. századi ember sorsát, aki a robotoknak szenteli az életét. Maga is beláthatná, ha robotikus volna.
- Elég robotikát olvastam ahhoz, hogy tudjam, nem akarok robotikus lenni!
- Már bocsásson meg, maga egyetlen könyvet olvasott a robotokról, és abból se tudott meg semmit. Annyit elsajátított, hogy különféle dolgokra utasíthasson egy robotot; ha nekidurálta magát, akár arra is, hogy hamisítson meg egy könyvet. Azt is megtanulta, hogy a lelepleződés veszélye nélkül nem parancsolhatja meg neki, hogy felejtsen el valamit, de úgy vélte, biztonságosabb megoldás lesz, ha utasítja, hogy hallgasson. Hát tévedett.
- Maga a hallgatásából találta ki az igazat?
- Nem találgattam. Maga amatőr, és nem tudott eleget ahhoz, hogy tökéletesen eltüntesse a nyomait. Nekem csak be kellett bizonyítanom a bírónak, maga pedig volt olyan kedves segíteni nekünk, hiszen fogalma sincs a maga által mérhetetlenül megvetett robotokról.
- Van még valami értelme ennek a beszélgetésnek? - kérdezte Ninheimer elgyötörten.
- Számomra igen - mondta Susan Calvin. - Mert szeretném, ha megértené, mennyire alábecsülte a robotokat. Maga azzal hallgattatta el Izét: ha bárkinek is elárulja, hogy maga forgatta ki a könyvet, elveszíti az állását. Ez bizonyos hallgatási potenciált gerjesztett Izében, amely elég erős volt ahhoz, hogy minden próbálkozásunk ellenére se tudjuk megtörni. Kárt okoztunk volna az agyában, ha kötjük az ebet a karóhoz.
Maga azonban a tanúk emelvényén erősebb ellenpotenciált gerjesztett. Azt mondta, hogy mivel az emberek magát és nem a robotot tartják majd a vitás passzusok szerzőjének, sokkal többet fog veszíteni az állásánál. El fogja veszíteni a jó hírt, a tekintélyt, a megbecsülést, élete értelmét. Neve feledésbe merül a halála után. Ezzel új és magasabb potenciált gerjesztett - és Izé megszólalt.
- Ó, istenem! - mondta Ninheimer, és elfordította a fejét. Calvin kérlelhetetlenül folytatta:
- Érti már, miért beszélt? Nem azért, hogy vádolja, hanem hogy védje magát! Matematikailag be lehetne bizonyítani, hogy teljes felelősséget akart vállalni a maga bűnéért, tagadni akarta, hogy magának bármi köze lenne hozzá. Az első törvény ezt követeli. Hazudni akart, kárt akart tenni saját magában, és anyagi veszteséget akart okozni a vállalatnak. Mert ennél is fontosabb volt neki, hogy magát megvédje. Ha maga valóban megértette volna a robotokat és a robotikát, akkor hagyta volna, hadd beszéljen: Maga azonban nem értette meg, mint ahogy ebben bizonyos is voltam, és erről tájékoztattam a védőügyvédet is. A robotok iránti gyűlöletében biztosra vette, hogy Izé ugyanúgy fog viselkedni, mint egy ember, és a maga rovására is védi magát. Így hát pánikba esett, rárivallt - és ezzel maga tette tönkre magát.
- Remélem - mondta szíve mélyéből Ninheimer -, hogy egy szép napon a robotjai maga ellen fordulnak és legyilkolják.
- Ne ostobáskodjék - mondta Calvin. - Most pedig legyen szíves, magyarázza el, miért tette ezt.
Ninheimer torz, örömtelen vigyorra húzta a száját.
- Cserébe azért, mert nem jelentenek fel csalásért, most azt akarja, hogy metéljem szét az agyam, a maga intellektuális kíváncsiságát kielégítendő?
- Ha óhajtja, értse így - mondta Calvin szenvtelenül. - De magyarázza meg.
- Hogy még hatékonyabban háríthassa a majdani merényleteket a robotok ellen?
- Nem tagadom.
- Hát tudja mit, elmondom - ígérte Ninheimer -, csak azért, hogy lássa, semmi haszna nem lesz belőle. Maga képtelen megérteni az emberi indokokat. Maga csak a nyomorult gépeit érti, mert maga is egy gép, bőrkötésben.
Szaporán szedte a levegőt, és ezúttal nem habozott, nem törekedett pontosságra. Mintha nem vette volna hasznát többé a pontosságnak.
- Kétszázötven éve, hogy a gép kiszorítja az embert, és tönkreteszi a kéz munkáját. Sajtók és öntőformák okádják a fazekakat. Műalkotások helyett fröccsöntött bóvli szakadatlan áradata. Nevezze haladásnak, ha óhajtja! Az eszmék világába zárt művész absztrakciókra kényszerül. Fejben megtervez valamit - a többit elvégzi a gép. Azt képzeli, hogy a fazekas beéri a szellemi alkotással? Azt hiszi, elegendő az eszme? Hogy mit sem számít érezni ujjunk alatt az agyagot, miközben alakot ölt a tárgy, amelyen egyszerre dolgozik az elme és a kéz? Maga szerint ez a formálódó anyag nem hat vissza az eszmére? Nem módosítja és nem teszi még tökéletesebbé?
- Maga nem fazekas - jegyezte meg dr. Calvin.
- Én alkotó művész vagyok! Tervezek cikkeket és könyveket, és felépítem őket. Ez több annál, mint hogy kiagyalom a szavakat, és a megfelelő sorrendbe állítom őket. Ha ennyi volna, akkor nem lenne benne semmi öröm.
A könyvet az író kezének kell megformálnia. Látni kell, hogyan gyarapodnak és formálódnak a fejezetek. Dolgozni kell rajtuk, és át kell dolgozni őket, és szemmel kell kísérni, hogyan alakul az eredeti elgondolás. Kezünkben kell tartani a kefelevonatokat, és meg kell néznünk, hogyan jönnek ki nyomtatásban a sorok, és aztán megint át kell gyúrni őket. Minden pillanatban száz és száz kapocs fűzi össze az embert és az alkotást, és maga ez a kapocs gyönyörűség, és minden másnál inkább kárpótol az alkotásba ölt munkáért. A maga robotja mindettől meg fogja rabolni az embert.
- Az írógép is. A nyomdagép is. Csak nem azt akarja, hogy menjünk vissza a kézzel írott könyvek korába?
- A gépírók és a nyomdászok csak egy darabkát vesznek el, de a maga robotja mindenből kifoszt bennünket. A maga robotja elveszi a hasáblevonatokat. Ez vagy egy másik előbb-utóbb elrabolja az írást, a forráskutatást, a szövegrészek ellenőrzését, talán még a következtetéseket is. Mi marad a tudósnak? Egyetlen dolog: a sivár döntés, hogy legközelebb milyen parancsot adjon a robotnak! Én meg akarom menteni a jövő tudósnemzedékét ettől a pokoltól. Többet jelentett ez nekem a tulajdon hírnevemnél, és elhatároztam, hogy minden lehetséges eszközzel tönkre fogom tenni az Amerikai Robotot.
- Szükségszerűen kudarcot kellett vallania - mondta Susan Calvin.
- Szükségszerűen meg kellett próbálnom - mondta Simon Ninheimer.
Calvin megfordult és kiment. Minden tőle telhetőt elkövetett; hogy egy szikrányi szánalmat se érezzen a megtört ember iránt.
De nem egészen sikerült neki.