Tökéletes kiszolgálás

Tony magas volt és jóképű, fekete arcának minden rezdüléséből csak úgy sugárzott valamiféle előkelő gőg. Claire Belmont részben félelemmel, részben utálattal lesett ki rá az ajtó hasadékán át.
- Larry, én ezt nem bírom. Képtelen vagyok őt elviselni a házban. - Lázasan kutatott zaklatott gondolatai között valamilyen határozott érv után, ami minden vitát egyszer s mindenkorra lezárt volna, de csak arra futotta az erejéből, hogy megismételje, amit mondott:
- Nem bírom!
Larry Belmont a feleségére meredt, és a tekintetében a türelmetlenség szikrája lobbant, amelyet Claire annyira utált. Saját tehetetlenségét látta benne visszatükröződni.
- Már elköteleztük magunkat, Claire - érvelt a férfi -, és lehetetlen visszatáncolni. A vállalat ennek alapján küld engem Washingtonba, ami valószínűleg előléptetést fog jelenteni. Magad is tudod, hogy teljesen ártalmatlan: Mi a kifogásod ellene?
Az asszony kétségbeesett grimaszt vágott.
- Borsódzik tőle a hátam. Nem tudom elviselni.
- De hiszen semmiben sem különbözik tőled vagy tőlem, vagy csak alig. Térj hát észhez… Gyere, menjünk ki hozzá.
Ezzel a férfi az asszony derekára tette a kezét, és kifelé tolta. Claire azt vette csupán észre, hogy máris ott áll a nappaliban, és minden ízében reszket. Az ott állt előtte, és kimért udvariassággal nézett rá, mintha felbecsülné őt, aki az elkövetkező három hétre a gazdasszonya lesz. Dr. Susan Calvin is ott ült mereven, összeszorított ajakkal. Hideg, közönyös arca mintha azt sugallta volna, hogy a gépekkel eltöltött hosszú évek őt magát is mintha kissé géppé acélozták volna.
- Helló! - vetett oda Claire egy általános, személytelen üdvözlést.
Larry, hogy mentse a helyzetet, tettetett vidámsággal sürgött-forgott.
- Claire, engedd meg, hogy bemutassam Tonyt, aki remek fickó. Tony, öregem, ezt itt Claire, a feleségem.
Larry kedélyesen Tony vállára tette a kezét, Tony azonban ugyanolyan merev és kifejezéstelen arccal állt ott, mint korábban.
- Üdvözlöm, Mrs. Belmont.
Claire visszahőkölt Tony hangjára, amely mély volt, lágyan bársonyos, akár a haja vagy arcán a bőre. Az asszony ajkán önkéntelenül kicsúszott a csodálkozás:
- Te jó ég, hiszen ez beszél!
- Miért? Vagy arra számított, hogy néma vagyok? Claire azonban csak bambán mosolygott. Maga sem tudta volna megmondani, mire számított. Tekintetét elfordította tőle, aztán nagy óvatosan a szeme sarkából rásandított. Annak simára fésült haja feketén csillogott, mint valami fényes műanyag - vagy talán különálló hajszálakból készült? És vajon e jól szabott öltöny alatt is ugyanolyan sima és olajbarna a bőre, mint az arcán és a kezén?
Claire borzongva latolgatta magában a kérdéseket, és csak nagy nehezen tudta összeszedni a gondolatait, amikor a fülét megütötte dr. Calvin halk, szenvtelen hangja:
- Mrs. Belmont, remélem, méltányolni fogja ennek a kísérletnek a jelentóságét. A férje említette, hogy részben ismertette önnel a dolog hátterét. Én most mint az Amerikai Robot és Gépember Rt. vezető pszichológusa, szeretném önt mélyebben beavatni.
Tony egy robot. A cég nyilvántartásában TN-3-ként szerepel, de hallgatni fog a Tony névre. Egyáltalán nem gépszörnyeteg, de nem is közönséges számítógép, amilyet a második világháború alatt, ötven évvel ezelőtt fejlesztettek ki. El van látva egy mesterséges aggyal, amely csaknem olyan bonyolult, mint a miénk. Ebben a koponya nagyságú, rendkívüli telefonközpontban sok-sok milliárd "telefonkapcsolatot" lehet létesíteni.
Minden robottípus számára saját speciális agyat gyártunk. Mindegyikben van egy előre megtervezett kapcsolategység. Így minden robot eleve ismeri az angol nyelvet, és rendelkezik annyi szaktudással, amennyi a munkája végzéséhez szükséges.
Eddig az Amerikai Robot csak olyan ipari robotok gyártására szorítkozott, amelyeket ott hasznosítanak, ahol célszerűtlen emberi munkaerőt alkalmazni - például a bányák mélyén vagy a víz alatt. Mi azonban meg akarjuk hódítani a várost és a háztartásokat is. Ehhez azonban az kell, hogy a hétköznapi emberek félelem nélkül elfogadják ezeket a robotokat. Mert ugyebár semmi ok sincs a félelemre.
- Ez így van, Claire - vetette közbe Larry komolyan. - Erről én kezeskedem. Ki van zárva, hogy kárt okozzon. Tudhatod, hogy különben nem hagynálak vele egyedül.
Claire lopva gyors pillantást vetett Tonyra, és halkan megkérdezte:
- Mi van, ha megharagítom?
- Nincs szükség rá, hogy suttogjon - jegyezte meg dr. Calvin nyugodtan. - Ő egyszerűen képtelen a haragra, kedves asszonyom. Említettem, hogy az agyába előre meghatározott kapcsolatok vannak beépítve. Nos, ezek között a legfontosabb az a kapcsolat, amit mi általában úgy hívunk, hogy "a robotika első törvénye", s ez mindössze annyiból áll: "A robot nem árthat az emberi lénynek, és nem nézheti tétlenül, hogy az emberi lény kárt szenvedjen: Ez minden robotba be van építve. Egyetlen robotot sem lehet semmiképpen sem arra kényszeríteni, hogy ártson az embernek. Így hát arról van szó, hogy magával meg Tonyval mi itt elvégzünk egy előzetes kísérletet, miközben a férje Washingtonban lesz, és előkészti a törvényes állami vizsgálatot.
- Azt akarja mondani, hogy ez az egész nem törvényes) Larry megköszörülte a torkát.
- Még nem, de nincs semmi baj. Ő nem fog kilépni a házbó1, és te nem engedsz be senkit, aki megláthatná ót. Ennyi az egész… Claire, én szívesen melletted maradnék, csakhogy túl sokat tudok a robotokról. Arra van szükség, hogy egy teljesen tapasztalatlan valaki vegyen részt a próbán, hogy minél szigorúbb feltételek között menjen a kísérlet. Erre szükség van.
- Hát ha ez kell… - motyogta Claire. Aztán mint akinek hirtelen eszébe villant valami: - De hát mit is fog itt csinálni?
- Háztartási munkát - vetette oda dr. Calvin.
Ezzel fölállt, és Larry kikísérte őt a bejárathoz. Claire ott maradt a szobában elcsigázva. Megpillantotta magát a kandalló fölötti tükörben, de gyorsan elfordította a szemét. Látni sem akarta apró egérarcát és semmitmondó fakó haját. Ekkor elkapta Tony ráfüggesztett tekintetét, és már-már elmosolyodott, amikor eszébe jutott…
Hogy csupán egy gép.
Larry Belmont úton volt a repülőtérre, amikor megpillantotta ladys Claffernt. Az a fajta nő volt, aki magára vonja a tekintetet… Tökéletes és precíz gépezet, kitűnő ízléssel öltözködött, de ahhoz túl pazar volt az egész jelenség, hogy hosszan elidőzzön rajta a tekintet.
A belőle áradó magabiztos dere és a nyomában lebegő finom illat szinte csalogatta az embert. Larry mégis önkéntelenül lelassította a lépteit, megpöccintette a kalapját, aztán továbbsietett.
Mint mindig, most is elfogta a már ismert, tehetetlen düh. Miért nem képes Claire beügyeskedni magát a Claffern-klikkbe, mennyit segítene ezzel! De hiába.
Claire! Amikor egypárszor összehozta a sors Gladysszel, a kis buta liba meg sem tudott szólalni. Nem voltak illúziói. Tony próbája az ő nagy lehetősége, s ez most Claire kezében van. Mennyivel nagyobb biztonságban lenne olyasvalakinek a kezében, mint Gladys Claffern.

Másnap reggel Claire arra ébredt, hogy halkan kopogtatnak a hálószoba ajtaján. Szíve nagyot dobbant; aztán jéggé fagyott. Az első napon elkerülte Tonyt, ha mégis összetalálkozott vele, félénk mosollyal üdvözölte, és néma bocsánatkéréssel elhúzott mellette.
- Te vagy az, Tony?
- Igen, Mrs. Belmont. Bemehetek?
Úgy látszik, igennel válaszolt, mert Tony teljesen zajtalanul máris ott termett a szobában. Az asszony szeme azonnal észrevette a kezében tartott tálcát, és nyomban megérezte a kellemes illatot.
- Reggeli? - kérdezte. - Ha parancsolja.
Nem merte volna visszautasítani, ezért lassan felült az ágyában, és átvette a tálcát, rajta buggyantott tojással, a vajas pirítóssal és kávéval.
- A cukrot meg a tejszínt külön hoztam - mentegetőzött Tony. - Arra számítok, hogy idővel ebben is meg másban is megismerem az ízlését.
Claire nem szólt semmit.
Tony egyenesen és hajlékonyan állt ott, akár egy fémvonalzó, aztán kisvártatva megkérdezte:
- Egyedül kíván reggelizni, asszonyom? - Igen… Vagyis ha nincs ellenedre.
- Óhajtja, hogy később segítsek az öltözködésben?
- Ó jaj, dehogy! - ragadta meg kétségbeesetten a takaróját úgy, hogy a kávé kis híján felborult. Teste megmerevedett, és csak akkor dőlt vissza tehetetlenül a párnájára, amikor az ajtó becsukódott Tony mögött.
Nagy nehezen végzett a reggelivel… Elvégre csak egy gép, és nem is volna olyan félelmetes, ha ez jobban látszana rajta. Vagy ha változtatna az arckifejezésén. Mintha álarcot hordana. Senki se tudja, mi megy végbe a mögött a sötét szempár és a sima, olajbarna maszk mögött. Az üres kávéscsésze halkan megcsörrent, amikor visszatette a tálcára.
Ekkor döbbent rá, hogy végül is kifelejtette a kávéból a cukrot meg a tejszínt, pedig utálja a keserű feketekávét.

Felöltözés után a hálószobából egyenesen a konyhába tartott határozottan. Végtére is ez az ő otthona, és bár nem mondhatni, hogy kicsinyesen rendszerető volna, de szerette a konyháját tisztán tartani. Bár talán illett volna még várni egy kicsit az ellenőrzéssel…
Ám amikor belépett a konyhába, egy makulátlanul tiszta, vadonatúj helyiséget látott maga előtt.
Tágra nyílt szemmel megállt az ajtóban, aztán sarkon fordult, és kis híján belerohant Tonyba. Meglepetten fölkiáltott.
- Miben segíthetek? - kérdezte az.
- Tony - korholta őt, igyekezve úrrá lenni dühös riadalmán -, csinálj valamilyen zajt, ha jársz. Lehetetlen, hogy folyton egymásba fussunk. Nem használtad a konyhát?
- De igen, Mrs. Belmont. - Nem látszik rajta.
- Utána rendbe tettem. Vagy nem ez a szokás?
Claire csak a szemét meresztette. Mit is mondhatna erre az ember? Kinyitotta a sütőt, ahol a fazekakat tartotta, gyors, felszínes pillantást vetett a csillogó fémfelületre, aztán reszketeg hangon megjegyezte:
- Nagyon jó. Meg vagyok elégedve.
Ha Tony csak elvigyorodott volna; ha csak elmosolyodott volna, ha csak a szája szögletét a legkisebb mértékben is félrehúzta volna, Claire úgy érezte, hogy akkor fölengedett volna iránta. Az azonban egy angol lord nyugalmával csak ónnyit mondott:
- Köszönöm, Mrs. Belmont. Fáradjon át a nappaliba. Ott is egyből szemet szúrt neki a tisztaság.
- Átfényezted a bútorokat?
- Meg van elégedve, Mrs. Belmont?
- De hát mikor? Tegnap nem, az biztos.
- Természetesen az éjjel.
- Egész éjjel égetted a villanyt?
- Ó, nem. Erre nem volt szükség. Belém van építve egy ibolyántúli fényforrás. A szemem látja az ultraibolya fényt. És persze nincs szükségem alvásra.
De csodálatra annál inkább. Ezt mindjárt látta. Tony tudni akarta, hogy meg van-e elégedve vele. Ő azonban képtelen volt erőt venni magán, hogy megadja neki ezt az örömet.
Csak annyira telt tőle, hogy fanyarul megjegyezze:
- A te fajtád elveszi a kenyerét a rendes háztartási alkalmazottaknak.
- Vannak ennél fontosabb munkák is a világon, ha egyszer megszabadulnak a lélekölő robottól. Végtére is, Mrs. Belmont, a magamfajta gépezeteket könnyű létrehozni. Tudomásom szerint semmivel sem lehel pótolni az emberi agy alkotókészségét és sokoldalúságát, mint amilyen az öné is.
És bár Tony arca szikrányit sem változott, a hangját átfűtötte az áhítat és a csodálat melegsége, Claire elpirult, és zavartan jegyezte meg:
- Még hogy az én agyam! Szívesen neked adom.
Tony kissé közelebb lépett hozzá.
- Bizonyára bántja valami önt, ha ilyeneket mond. Segíthetek talán valamiben?
Claire egy pillanatig úgy érezte, hogy nevetnie kell. Mert a helyzet valóban komikus volt. Itt van ez az eleven szőnyegsöprő, edénymosó, bútorfényező mindenes, aki alighogy fölkelt a gyári asztalról, máris vigasztalójául, bizalmasául ajánlkozik neki.
Ám maga sem tudta, hogyan, de kitört belőle a keserves panasz.
- Ha tudni akarod, Mr. Belmont azt hiszi, hogy nekem nincs is agyőm… És szerintem lehet, hogy igaza is van… Nem fakadhat sírva ez előtt a teremtmény előtt. Valahogy úgy érezte, hogy meg kell őriznie az emberi faj méltóságát ez előtt az emberkéz alkotta lény előtt.
- De csak mostanában - tette hozzá. - Diákkorában még nem volt semmi baja velem, amikor még pályája elején tartott. Én azonban nem vagyok alkalmas arra, hogy egy nagy ember felesége legyek, és ő már jó úton van a nagyság felé. Azt várja tőlem, hogy háziasszonykodjam és egyengessem az útját a társasági életben, valahogy úgy, mint G. Gl… Gladys Claffern.
Az asszony arcát újra elöntötte a pír, és elfordította a fejét. Tony azonban nem nézett rá. Tekintete körbejárta a szobát. - Én segítségére lehetek a házvezetésben.
- Ugyan mi haszna lenne! - tört ki az asszony hevesen. - Belőlem hiányzik hozzá az érzék. Én legfeljebb arra vagyok képes, hogy kényelmet teremtsek; de az én otthonomról sohasem fognak fényképet közölni a Szép Otthon című képeslapban.
- Szeretne ilyen otthont?
- Mit számít az, hogy én mit szeretnék?
Tony nyíltan az asszony szemébe nézett.
- Én tudnék segíteni.
- Mit tudsz te a lakberendezésről?
- Ez olyasvalami, amit egy jó háztartásvezetőnek ismernie kell?
- Ó, igen.
- Akkor nekem megvan rá a képességem, hogy elsajátítsam. Tud nekem könyveket szerezni erről a tárgyról?
Így kezdődött.

Claire a kalapját igyekezve a fején tartani az erős szélfúvásban két vaskos lakberendezési kötetet cipelt haza a közkönyvtárból. Figyelte Tonyt, amint kinyitotta az egyiket, és lapozgatta az oldalakat. Most először látta ilyen finom munkát végezni az ujjaival.
Vajon hogy csinálják? - tűnődött az asszony, és hirtelen elhatározással megragadta Tony kezét és magához vonta. Az nem ellenkezett, és hagyta, hogy élettelen kezét szemügyre vegyék.
- Nagyon érdekes - mondta az asszony. - Még a körmeid is valódinak látszanak.
- Szándékosan csinálták ilyenre - jegyezte meg Tony. Majd magyarázótag hozzátette: - A bőr rugalmas plasztikból van, a váz pedig könnyű fémötvözetből. Viccesnek találja?
- Ó, dehogy! - emelte rá az asszony piruló arcát. - Csupán kissé zavarba hoz, hogy úgyszólván a belsődbe kukucskálok. Elvégre semmi közöm hozzá. Te sem kérdezed, mi van énbennem.
- Az én agyi pályáim nem terjednek ki az efféle kíváncsiskodásra. Én csak a korlátaim szabta határok között tevékenykedhetem.
És Claire úgy érezte a beálló csendben, mintha valami megfeszülne a belsejében. Miért feledkezik meg folyton róla, hogy csak egy gép? Most is Tonynak kellett emlékeztetnie rá. Olyannyira kiéhezett volna az együttérzésre, hogy még egy robotot is hajlandó partnernek elfogadni csak azért, mert szimpátiát mutat?
Észrevette, hogy Tony még mindig gépiesen lapozgat csupán a könyvben, mire robbanásszerű hirtelenséggel a felsőbbrendűség megkönnyebbült érzése töltötte el.
- Nem tudsz olvasni, ugye?
Tony fölpillantott rá, és a hangjában nem volt semmi szemrehányás.
- Hiszen én olvasok, Mrs. Belmont.
- De hát… - mutatott az a könyvre zavartan.
- Végigpasztázom az oldalakat, ha erre gondol. Az olvasási módszerem fotografikus.
Ekkor már este volt, és amikor Claire végre lefeküdt, Tony még mindig ott ült a sötétben, legalábbis annak számított Claire korlátolt szemének, és már jócskán a második kötetnél tartott.
Az asszony utolsó gondolata különös volt, mielőtt öntudatlan álomba zuhant volna. Eszébe jutott az a kéz, újbál érezte a tapintását. A kéz meleg volt és lágy, akár egy ember keze.
Milyen okos a gyártól, gondolta, aztán puhán magába zárta az álom.

Ezután néhány napig egyfolytában a könyvtár volt soron. Tony volt az, aki a témákat megszabta, amelyek egyre szélesebb területet fogtak át. Voltak ott könyvek a színek harmóniájáról, a szőnyegekről, a divatról, a művészetről, az öltözködéstörténetről és a kozmetikáról.
Elmélyült tekintete előtt gyorsan forgatta a könyvek lapjait, és ugyanolyan gyorsan tökéletesen feldolgozta a szöveget, és agyában elraktározta az új ismereteket.
Még egy hét sem telt el, és rávette az asszonyt egy új frizurára. Majd kissé átrajzolta a szemöldöke vonalát, megváltoztatta a púder és az ajakrúzs színárnyalatát.
Az asszony vagy félórán keresztül tűrte minden ízében remegve a félelemtől Tony nem emberi ujjainak finom matatósát, aztán a tükörbe nézett.
- Ennél többet is elérhetünk - biztatta Tony -, különösen a ruhákkal. Kezdetnek hogy tetszik?
Az asszony nem válaszolt, csak bámulta a tükörben az idegen arcot, és csak akkor Kólait meg, amikor végre teljesen kigyönyörködte magát a szépség csodáján.
- Igen, Tony - rebegte elfúló hangon egy pillanatra sem véve le a tekintetét a varázslatos tükörképről -, kezdetnek egész jó lesz.
Minderről semmit sem irt meg Larrynek. Hadd legyen meglepetés. És valami belül azt súgta neki, hogy nem csupán a meglepetés lesz az, amit élvezni fog. Hanem az elégtétel is, aminek szánta.

Egyik reggel Tony ezzel állt elő: - Ideje elkezdeni a bevásárlást, de én nem hagyhatom el a házat. Pontosan le fogom írni a szükséges dolgokat, rábízhatom magára a beszerzést? Szükségünk van függönyre, bútorszövetre, tapétára, szőnyegre, festékre, ruhára, no meg egy csomó apróságra.
- Nehéz. lesz egyszerre mindent az elképzeléseinknek megfelelően megvásárolni - vetette ellenébe Claire.
- Legalább próbáljuk meg. Ha nyakába veszi a várost, a pénz nem akadály.
- Csakhogy Tony, a pénz valóban akadály.
- Semmiképpen. Mindenekelőtt menjen el az Amerikai Robothoz. Majd én írok egy cetlit. Keresse meg dr. Calvint, és mondja meg neki, hogy azt üzenem: ez a kísérlethez tartozik.

 Dr. Calvin ezúttal nem rémisztette meg, mint az első alkalommal. Új arcával és új kalapjával ő sem volt egészen a régi Claire. A pszichológus figyelmesen végighallgatta, feltett néhány kérdést, bólintott - aztán amikor Claire távozott, ott lapult a táskájában egy, az Amerikai Robot és Gépember Rt. címére kiállított korlátlan összegre szóló hitellevél.
Nagyszerű, Iám, mire képes a pénz. Újonnan szerzett önbizalmával nem föltétlenül érzi többé mennyei kinyilatkoztatásnak az elárusítónő ajánlatát; a lakberendező fölvont szemöldöke alól sem Jupiter villámait véli kivillanni.
Amikor pedig az egyik legelőkelőbb ruhaszalonban a túlbuzgó, hájas tulajdonos legtisztább Ötvenhetedik utcai franciasággal egyre-másra lefitymálta azokat a ruhadarabokat, amelyeket neki feltétlenül meg kell vennie, telefonon fölhívta Tonyt, és a kagylót odanyújtotta a monsieur-nek.
- Ha nincs ellenére - mondta rezzenéstelen hangon, és csak az ujjai remegtek kissé -, szíveskedjék megbeszélni a… hm… titkárommal.
Dagi úr egyik karját a háta mögé helyezve ünnepélyesen odavonult a telefonhoz. Két ujja közé fogta a kagylót, és finomkodva beleszólt:
- Igen!
Rövid hallgatás, újabb "igen", aztán egy jóval hosszabb szünet után egy fent kezdett, de gyorsan elhaló tiltakozás, újabb szünet, majd egy alázatos "igen", és a kagyló visszakerült a helyére.
- Szíveskedjék velem jönni, asszonyom - mondta sértett tartózkodással -, megpróbálom előkeríteni, amit kíván.
- Egy pillanat - sietett vissza Claire a telefonhoz, és újból tárcsázott. - Halló, Tony. Nem tudom, mit mondtál, de hatott. Kösz! - Kínlódva kereste a megfelelő szót, aztán megadta magát, és szinte belesüvítette a kagylóba: - Drága vagy!
Amikor elfordult a telefontól, Gladys Claffernre esett a pillantása. Az kissé félrehajtott fejjel, félig mosolyogva, félig csodálkozva bámult rá.
Claire akár egy leeresztett luftballon. Csak biccenteni tudott ostobán, mint egy fabábu.
Gladys arcán utánozhatatlanul lekicsinylő mosoly suhant át.
- Fogalmam sem volt, hogy te is itt vásárolsz - mondta olyan hangon, mintha ez az új körülmény határozottan rontott volna az üzlet előkelőségén.
- Rendesen nem ide járok - jelentette ki Claire meghunyászkodva.
- És mit csináltál a hajaddal? Olyan furcsa. Ó, és bocsáss meg, nem Lawrence-nek hívják a férjedet? Én Lawrence-re emlékszem.
Claire összeszorította a fogát, de kénytelen volt magyarázattal szolgálni. Muszáj!
- Tony a férjem egyik barátja. Segít nekem beszerezni néhány dolgot.
- Értem. És gondolom, milyen drága neked. - És mosolyogva továbblibegett, magával ragadva a fényt és a csillogást.

Claire természetesnek vette, hogy Tonynál keressen vigasztalást. Tíz nap elég volt hozzá, hogy kigyógyuljon a kisebbrendűségi érzésből. Előbb azonban kisírta magát, sírt és toporzékolt.
- Tiszta hülyét csináltam magamból! - dühöngött, könnyáztatta zsebkendőjét szorongatva. - Mindig ezt teszi velem. Csak tudnám, miért? Csak úgy.
Fenéken kellett volna rúgnom. Letepernem és megtépnem.
- Képes egy embert ennyire gyűlölni? - csodálkozott Tony a maga lágy hangján. - Az emberi léleknek ez a tartománya ismeretlen számomra.
- Ó, nem is őt gyűlölöm - nyögött fel Claire -, hanem magamat. Ő testesíti meg mindazt, ami én szeretnék lenni - legalábbis külsőre… De nem lehetek olyan.
Tony hangja acélosan és mélyen kondult az asszony fülébe.
- De lehet, Mrs. Belmont. Lehet! Még tíz napunk van, és tíz nap alatt a házat is kifordítjuk a sarkaiból. Hiszen ezt terveztük, nem?
- És ez mit használ nekem - vele szemben?
- Hívja meg őt ide. Hívja meg a barátait. Arra az estére, amikor én… mikor elmegyek. Afféle házavatásra.
- Nem fog eljönni.
- De el fog jönni. Ha másért nem, hogy nevessen. De ebben csalódni fog.
- Igazán azt hiszed? Ó, Tony, azt hiszed, meg tudjuk csinálni? - Tony mindkét kezét megragadta. Aztán egyszerre fölkapta a fejét. - De mi értelme lenne az egésznek? Ez nem én lennék; te csinálnád az egészet. Nem foghatód örökké a kezemet.
- Senki sem él mindentől és mindenkitől elszigetelten suttogta Tony. - Ezt a tudást belém plántálták. Amit ön vagy bárki más Gladys Claffernben lát, az nem pusztán Gladys Claffern. Őt is csak a pénze és a társadalmi pozíciója teszi vonzóvá és magabiztossá. Neki eszébe sem jut ezt megkérdőjelezni. Miért ne tenne így ön is? És még valamit ne felejtsen el, Mrs. Belmont. Engem engedelmességre teremtettek, de én magam határozom meg az engedelmesség határait. Ha tetszik, fukarul, ha tetszik, bőkezűen osztogathatom az engedelmességet. Önnek bőkezűen, mert ön az az ember, amilyennek a gyártóim láttatni akarták velem az embert. Maga kedves, barátságos, szerény. Nem úgy, mint Mrs. Claffern, akinek én korántsem engedelmeskednék úgy, mint magának. Így hát maga az, Mrs. Belmont, és nem én, aki mindezt véghez viszi.
Ezzel kihúzta a kezét az asszonyéból, és Claire próbálta kitalálni, mi megy végbe a mögött a kifejezéstelen ábrázat mögött. És hirtelen egészen újfajta félelem fogta el.
Idegesen nyelt egyet, és a kezére meredt, amelyben még mindig ott érezte a bizsergést Tony ujjainak szorítása nyomán. Nem képzelődött, azok az ujjak valóban ráfeszültek az övéire, finoman, gyöngéden, mielőtt elhúzódtak volna tőle. Nem!
Nem igazi ujjak! Nem eleven ujjak!
Berohant a fürdőszobába, és makacs elszántsággal próbálta lesúrolni a kezeit.
Másnap kissé félszegen kerülgette Tonyt, összehúzott szemmel figyelte őt, várva, hogy mi következhet még - és egy ideig mintha mi sem történt volna.
Tony el volt foglalva. A munkáján csöppet sem látszott, hogy nehéz volna a tapétával vagy a gyorsan száradó festékkel bánni. Keze biztosan mozgott, ujjai fürgék voltak és pontosak.
Átdolgozta az egész éjszakát. Az asszony neszét sem hallotta, de mindén reggel új fölfedezésre ébredt. Össze sem tudta számolni, mi mindent csinált meg az éjszaka folyamán Tony, még este is talált valami újat - és máris rájuk köszöntött a következő éjszaka.
Csak egyszer próbált segíteni neki, de akkor is elrontotta a dolgot az emberi ügyetlenségével. Ő a szomszéd szobában tevékenykedett, az asszony pedig megpróbált egy képet fölakasztani a falra, ahol Tony mértani szeme kijelölte a helyét. Ott volt a jel; ott volt a kép; és benne pedig működni kezdett a buzgó tenniakarás.
Vagy Claire volt túl izgatott, vagy a létra volt túl ingatag, egyre megy. Érezte, hogy kimegy alóla, és felsikoltott. A létra azonban őnélküle ért padlót, mert Tony természetfölötti gyorsasággal ott termett és elkapta. Nyugodt, sötét szeme némán meredt rá, meleg hangján is csak annyit kérdezett:
- Megütötte magát, Mrs. Belmont?
Egyszerre észrevette, hogy esés közben összekuszálhatta Tony sima hajzatát, mert először látta meg saját két szemével, hogy a frizurát úgy rakták össze különálló, finom fekete hajszálakból.
És akkor egyszerre eljutott a tudatáig, hogy annak meleg karjai szorosan ölelik a vállát és a két lábát.
Ellökte magától Tonyt, és maga is meglepődött saját éles sikoltásán. A nap hátralévő részét a szobájában töltötte, és attól kezdve éjszakára egy széket támasztott hálószobája ajtajának a kilincsgombja alá.
Claire szétküldte a meghívókat, amelyeket mint Tony megjósolta, mindenki elfogadott. Most már csak az utolsó estére kellett várni.
Amely, akárcsak a többi, annak rendje és módja szerint el is érkezett. A házára szinte rá sem ismert. Még egyszer utoljára végigment a szobákon, amelyek közül egyik sem maradt a régi. Rajta magán is olyan ruha volt, amilyet azelőtt nem merészelt volna fölvenni… És ha egyszer magára ölti az ember, akkor vele együtt a büszkeséget és az önbizalmat is magára ölti.
A tükör előtt kipróbált egy udvarias, gőgösen leereszkedő mosolyt, és a tükör tökéletesen viszonozta a gesztust. Mit szól majd Larry? De ez valahogy nem is nagyon érdekelte. Nem ő hozza az izgalmas napokat. Hanem Tony viszi el azokat magával. Hát nem különös? Megpróbálta visszaidézni a három héttel korábbi hangulatát, de teljes kudarcot vallott.
Az óra nyolcat ütött, a nyolc véget nem érő kondulás szinte harangzúgásként visszhangzott a fülében.
- Nemsokára megjönnek - fordult oda Tonyhoz. - Jobb, ha lemégy a pincébe. Nem engedhetjük meg, hogy… - Megtorpant, aztán így szólt halkan: - Tony? - Majd hangosabban: - Tony? - Végül szinte sikoltozva: - Tony!
Tony karja azonban már köréje fonódott, arca az arcához simult, ölelése szinte kipréselte belőle a levegőt. A hangja kavargó érzelmek ködén át jutott el a füléhez.
- Claire - hallotta a hangot -, sok dolog van, aminek a megértését nem építették belém, és ez közéjük tartozik. Én holnap elmegyek, de semmi kedvem hozzá. Rájöttem, több is van bennem annál, hogy igyekezzem a kedvére lenni. Hát nem különös?
Arca közelebb nyomult, meleg ajka csaknem rátapadt az asszonyéra. Lélegzete azonban nem volt perzselő, hiszen a gépek nem is lélegeznek. Ekkor megszólalt a csengő. Az asszony elfúló lélegzettel viaskodott egy percig. Tony azonban eltűnt a szeme elől, a kapu felől pedig újból felhangzott a türelmetlen bim-bam.
Az elülső ablakon szét voltak húzva a függönyök. Negyedórával korábban még zárva voltak. Ebben biztos volt. Ezek szerint mindent láttak. Mindenki mindent látott!

Az egyszerre bevonuló társaságból csak úgy ára az udvariasság. Eljött csaholni a falka - a szemek fürkészve végigkutattak minden zugot. Látták! Különben miért érdeklődne Gladys legcsípősebb modorában Larry után? És Claire pillanatnyi kétségbeesésében belelovalta magát a dacos játékba.
Igen, elutazott. Gondolom, holnap jön vissza. Nem, egyáltalán nem éreztem magam egyedül. Egy csöppet sem. Nagyon izgalmasan töltöttem az időt. És nevetett. Miért is ne? Mit tehetnének? Larry tudni fogja az igazat, ha egyáltalán eljut hozzá a híre annak, amit ezek itt látni véltek.
Nekik azonban nem volt kedvük nevetni.
Nagyon is árulkodott a Gladys Claffern szemében fellobbanó düh, szavainak mesterkélt kedélyessége, az, hogy idő előtt le akart lépni. És amikor búcsút vett tőlük, Claire fülét megütötte egy suttogva elejtett mondattöredék:
… sose láttam ennél jóképűbb férfit…
És jól tudta, mi az, amiért olyan könnyedén semmibe veheti őket. Csak hadd nyávogjanak a macskák! Hadd tudja meg mindenki, hogy bármelyikük lehet csinosabb, mint Claire Belmont, nagyvilágibb és gazdagabb is nála, ám senkinek - senkinek! - nincs jóképűbb szeretője. És ekkor újból és újból eszébe jutott, hogy Tony csak gép, és lúdbőrös lett, a háta.
- Takarodj! Hagyjál magamra! - sikoltotta bele az üres lakásba, és berohant a hálószobájába. Az ágyára borulva átsírta az egész éjszakát, korán reggel pedig, amikor még egy lélek sem járt az utcán, a ház előtt megállt egy gépkocsi, és elvitte Tonyt.
Lawrence Belmont elhaladt dr. Calvin szobája előtt, és hirtelen elhatározással bekopogott. Ott találta Peter Bogert matematikust is, de ez sem tántorította vissza.
- Claire elmondta - szólalt meg -, hogy az Amerikai Robot kifizetett mindent, amit a házunkban csináltak.
- Úgy van - bólintott dr. Calvin. - Mindent leirtunk, mint a kísérlet sikeréhez való anyagi hozzájárulást. Gondolom, új beosztásában, helyettes főmérnökként nem lesz gond fönntartania.
- Engem nem ez izgat. Most, hogy Washington jóváhagyta a kísérleteket, úgy számítom, hogy jövőre előállhatunk egy saját TN-modellel. - Tétován megfordult, mintha távozni akarna, aztán ugyanolyan tétován visszafordult.
- Tessék, Mr. Belmont - biztatta dr. Calvin kisvártatva. - Szeretném tudni - kezdte Larry -, kíváncsi vagyok rá, tulajdonképpen mi is történt nálunk. Ő, vagyis Claire, annyira megváltozott. Nemcsak a külseje - bár az igazat megvallva ez is meglepő. - Idegesen fölnevetett. - Hanem az egész asszony! Mintha nem is a feleségem lenne - hogy is magyarázzam meg?
- Minek is próbálkozna? Vagy talán csalódást okoz önnek a változás?
- Ellenkezőleg. De tudja, egy kicsit félek is tőle…
- Én nem csinálnék problémát belőle, Mr. Belmont. A maga felesége nagyszerűen állta a sarat. Az igazat megvallva, magam sem reméltem volna, hogy a kísérlet ilyen alapos és sokoldalú eredményt hoz. Most már tudjuk, mit kell megváltoztatnunk a TN-modellen, és ezt kizárólag Mrs. Belmontnak köszönhetjük. Ha megengedi, hogy őszinte legyek magával, szerintem a felesége többet tett a maga előléptetéséért, mint ön.
Larry láthatóan összerezzent ezekre a szavakra.
- A családban marad - dünnyögte kényszeredetten, és eltávozott.
Susan Calvin hosszan nézett utána. - Úgy látom, az elevenére tapintottam, remélem… Peter, elolvasta Tony beszámolóját?
- Alaposan - felelte Bogert. - És nem kell változtatni a TN-3-as modellen?
- Ó, maga is úgy látja? - kérdezte Calvin élesen. - Mivel indokolja?
- Semmivel - ráncolta össze a homlokát Bogert. - Hiszen önmagáért beszél az a tény, hogy nem engedhetünk szabadjára egy robotot, amely - már megbocsásson - hetyegni kezd a ház asszonyával.
- Ugyan már, Peter! Ne vesse el a sulykot. Hát nem érti? Az a masina engedelmeskedni kénytelen az első törvénynek. Nem tűrhette el, hogy egy emberi lény ártalmat szenvedjen, és mi volt Claire Belmont ártalmára? A saját kisebbségi érzése. Ezért hát szerelmeskedett vele, mert ki az az asszony, akinek ne hízelegne az a tudat, hogy gerjedelmet képes ébreszteni akár egy gépben - egy hideg, lélektelen gépben? És szándékosan félrehúzta a függönyöket, hogy a többiek is lássák és irigykedjenek - anélkül hogy ez a legkisebb mértékben is veszélyeztetné Claire házasságát.
- Igazán? Mit számít az, Susan, hogy csak megjátszotta az egészet, vagy nem? Az eredmény így is, úgy is szörnyű. Olvassa el még egyszer a beszámolót. Az asszony menekült előle. Sikoltozott, amikor átölelte. Azt az utolsó éjszakát álmatlanul áthisztizte. Ezt nem engedhetjük meg.
- Peter, hát nem látja? Ugyanolyan vak, mint amilyen én voltam. A TN-modellt alaposan átszerkesztjük, de nem azért, amit maga mond. Egészen másért, egészen másért. Különös, hogy eddig ez elkerülte a figyelmemet - tette hozzá elmerengve -, talán a magam női gyarlósága miatt. Mert lehet, Peter, hogy a gépek nem képesek szerelembe esni, a nők viszont igen - még akkor is, ha ez a szerelem reménytelen és félelmetesen bizarr.