Az első törvény

Mike Donovan üres söröskorsójába bámult, unatkozott. Úgy döntött, hogy elég sokáig hallgatott.
- Ha már a szokatlan robotokról beszélünk, én ismertem valaha egyet, amelyik nem engedelmeskedett az első törvénynek - mondta hangosan.
Mivel ez teljességgel lehetetlen volt, mindenki abbahagyta a beszélgetést, és Donovanra nézett.
Donovan azonnal megbánta fecsegését, és témát változtatott.
- Hallottam tegnap egy jó viccet - szólt társasági modorban - arról…
A szomszédos széken ülő MacFarlane félbeszakította:
- Úgy érted, hogy ismertél olyan robotot, amely kárt okozott emberi lényben? - Mivel az első törvény megszegése ezt jelentette.
- Bizonyos tekintetben - felelte Donovan. - Szóval hallottam, hogy…
- Mesélj nekünk róla! - parancsolta MacFarlane. Néhányan lecsapták korsójukat az asztalra.
Donovannak ennyi elég volt.
- A Titánon történt, úgy tíz évvel ezelőtt - mondta, miközben sebesen gondolkodott. - Igen, huszonötben. Éppen megérkeztünk a rakománnyal, három, speciálisán a Titánra tervezett robottal. Ezek voltak a első MA‑modellek. Emma Egy, Kettő és Háromnak hívtuk őket. - Intett egy újabb korsó sörért, és megfontoltan bámult a pincér után.
- A fél életemet robotikával töltöttem, Mike - szólalt meg MacFarlane. - Sohasem hallottam arról, hogy MA‑sorozatot gyártottak volna.
- Ez azért van, mert rögtön azután, amit el fogok mondani, Emmáékat levették a szerelőszalagról. Nem emlékszel rá?
- Nem
Donovan sietősen folytatta:
- Rögvest munkára fogtuk a robotokat. Tudod, addig a támaszpont teljesen használhatatlan volt a viharos évszak alatt, amely a Titán Szaturnusz körüli pályájának nyolcvan százalékát jelenti. A szörnyű havazásban még akkor sem találod meg a támaszpontot, ha száz méterre vagy tőle. Az iránytű használhatatlan, mert a Titánnak nincs mágneses tere.
Ezeknek az MA robotoknak az volt az újdonságuk, hogy felszerelték, őket frissen tervezett vibrodetektorokkal, így nyílegyenesen eljutottak a támaszpontra, mindenen keresztül, és ez azt jelentette, hogy a bányászat nem volt kiszolgáltatva többé a bolygó pályájának. Egy szót se, Mac. A vibrodetektor sem került a piacra, és ezért nem hallottál róla. Donovan köhögött. - Megértheted, katonai titok.
Folytatta:
- A robotok kitűnően dolgoztak az első viharos évszak alatt, azután megkezdődött a nyugodt évszak, és Emma Kettő komédiázni kezdett. Elkóborolt mindenféle zugba, elbújt a bálák alá, és úgy kellett előcsalogatni. Végül elkószált a támaszpontról, és egyáltalán nem jött vissza. Úgy gondoltuk, valami gyártási hibája van, és folytattuk a munkát a másik kettővel. Ez mégiscsak azt jelentette, hogy szűkében voltunk a munkás kéznek, azaz robotkéznek, így hát, amikor a nyugodt évszak végén el kellett menni Kornskba, vállaltam a kockázatot, és robot nélkül indultam el. Eléggé biztonságosnak látszott, két napon belül még nem lehetett viharra számítani, én pedig húsz órán belül visszatérhettem.
Visszafelé tartottam, vagy tizennyolc kilométerre voltam a támaszponttól, amikor a szél fújni kezdett, és a levegő megsűrűsödött. Azonnal leszálltam a légi járművemmel, mielőtt a szél összetörte volna, megcéloztam a támaszpontot, és futni kezdtem. Ilyen alacsony nehézkedési erő mellett simán meg lehetett járni ezt a távolságot, de vajon tudom-e tartani végig az egyenes irányt? Ez itt a kérdés. A levegőtartalékom elegendő volt, ruhám fűtőspiráljai megfelelőek, de a titáni viharban tizennyolc kilométer maga a végtelenség.
Akkor, amikor a hózuhatag mindent elsötétített, nyúlós félhomály vett körül, a Szaturnusz is elhalványult, a Nap csupán egy sápadt pörsenés volt; megálltam egy kis időre, és nekidőltem a szélnek. Apró fekete tárgy hevert éppen előttem. Alig láttam, de tudtam, mi az. Egy viharbébi volt, az egyetlen élőlény, amely túléli a Titán viharait, és a létező legelvetemültebb fajzat. Tudtam, hogy űrruhám sem véd meg, ha egyszer elkap, és a rossz fényviszonyok miatt várnom kellett a közvetlen célzással, különben nem mertem lőni. Ha mellé találok, rögtön rám támad.
Lassan hátráltam, az árnyék követett. Közeledett, én pedig imát mormolva felemeltem fegyveremet, amikor hirtelen egy nagyobb árnyék jelent meg fölöttem, és én felsóhajtottam a megkönnyebbüléstől. Emma Kettő volt, az elveszett MA robot. Eszem ágában sem volt azon töprengeni, hogy mi történt, csak fölordítottam:
"Emma babám, kapd el azt a viharbébit, azután vigyél vissza a támaszpontra!"
Csak nézett rám, mintha nem hallott volna, és fölkiáltott: "Gazda, ne lőj! Ne lőj!"
Száguldani kezdett a viharbébi felé.
"Kapd el azt az átkozott bébit, Emma!" - ordítottam. Tényleg elkapta. Fölemelte és továbbment. Rekedtre ordítottam magam, de nem jött vissza. Otthagyott, hogy meghaljak a viharban.

Donovan drámai szünetet tartott.
- Természetesen ismeritek az első törvényt: "A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen." Nos, Emma Kettő csak elrohant azzal a viharbébivel, és otthagyott engem, hogy meghaljak. Megszegte az első törvényt.
Szerencsére túléltem. Fél órával később a vihar abbamaradt. Túl korai, átmeneti orkán volt. Néha megtörténik az ilyesmi. Eliramodtam a támaszpont felé, és másnap tényleg kitört a vihar. Emma két órával utánam jött vissza, és természetesen ekkor megoldódott a rejtély, és a MA sorozatot azonnal kivonták a piacról.
- Na és mi volt a magyarázat? - kérdezte MacFarlane.
Donovan komolyan nézett rá.
- Az igaz, hogy egy emberi lény halálos veszélyben volt, Mac, de volt valami más, ami annak a robotnak fontosabb volt még nálam is, még az első törvénynél is. Ne felejtsd el, ezek a robotok a MA sorozathoz tartoztak, és ez a különös MA rabot saját zugokat keresett magának, és időnként eltűnt. Várt valami különösre, valami magánjellegű dologra, aminek meg kellett történnie. Láthatólag rendkívüli esemény volt.
Donovan áhítattal égnek emelte a szemét, és a hangja megremegett.
- Az a viharbébi nem viharbébi volt. Emma Juniornak neveztük el, amikor Emma Kettő visszahozta. Emma Kettőnek meg kellett védenie az én fegyveremtől. Mert mi az első törvény az anyai szeretet szent kötelékeihez képest?