Botrány az ünnepségen

2076. július 4. - és a tíz hatványain alapuló hagyományos számolási rendszer véletlene harmadszor jelenítette meg az évszám két utolsó jegyében azt a sorsdöntő 76-ot, amely megszületni látta a nemzetet.
Már nem volt nemzet a régi értelemben; inkább földrajzi fogalom volt, része egy nagyobb egésznek, amely szövetségbe tömörítette a Föld emberlakóit a Holdon és az űrtelepeken levőkkel. A kultúra és az örökség révén azonban tovább élt a név és az eszme, és a bolygónak az a része, melyet még a régi névvel jelöltek, továbbra is a legvirágzóbb és legfejlettebb régió volt… És az Egyesült Államok elnöke személyében még ma is a legnagyobb hatalmat képviselte a Bolygótanácsban.
Lawrence Edwards hatvan méter magasból figyelte az elnök apró alakját. Lustán lebegett a tömeg fölött, és az elébe táruló látvány megtévesztően hasonlított egy közönséges holovíziós képre. Hányszor látott már ilyen pöttöm alakokat a saját nappalijában, egy napfénykockában, s azok is éppoly eleveneknek látszottak, mint itt ezek, csak éppen átnyúlhatott rajtuk az ember.
Ezeken, akik tízezrével nyüzsögtek alatta, a Washington-emlékművet körülvevő tágas térségeken, persze nem dughatta át a kezét. És nem nyúlhatott át az elnök testén sem. Ellenben nyújthatta a kezét, megérinthette, kezet foghatott vele.
Edwards keserű gúnnyal gondolt a kézzelfoghatóság e haszontalan fényűzésére, és azt kívánta, bár volna vagy száz mérfölddel távolabb innen, valamely félreeső pusztaság felett, s ne kellene itt lesnie holmi rendbontás jeleire. Nincs itt rá semmi szükség, legföljebb annyi, hogy a jelenléte még értékesebbé teszi az elnök "megfoghatóságát" .
Edwards nem tartozott az elnök - Hugo Allen Winkler, a sorban az ötvenhetedik - csodálói közé.
Az ó szemében Winkler elnök léha alak volt, amolyan szavazathalmozó bűvész, tele ígéretekkel. Hivatalba lépése első hónapjai szép reményekkel kecsegtettek, de utána jött a csalódás. Félő volt, hogy a Világszövetség már jóval azelőtt felbomlik, mielőtt teljesítené a feladatát, és Winkler ez ellen nem tehetett semmit. Most pedig erős, nem pedig szívélyes kézre, kemény, nem pedig nyájas hangra volt szükség.
És most itt volt, egyik kezet rázta meg a másik után. A Szolgálat emberei - maga Edwards is, és még akik odaföntről tartották szemmel -, ha kényszerrel is, de teremtettek körülötte egy kis szabad teret.
Nyilvánvaló volt, hogy az elnök indul az újraválasztásért, noha látszott, hogy vereséget szenved. Ez csak rontaná a helyzetet, mivel az ellenzék pártja már elszánta magát a Szövetség megsemmisítésére.
Edwards felsóhajtott. Nyomorúságos négy - vagy akár negyven - évnek néznének elébe… De ő nem tehet mást, itt szálldos a levegőben, készen arra, hogy bármelyik pillanatban lézertelefon-összeköttetésbe lépjen a Szolgálat minden egyes földi ügynökével, ha a legcsekélyebb…
De még annyit se látott. Nyoma sem volt semmiféle zavarnak. Mindössze egy alig észrevehető kis fehér porpamacs, másodpercnyi csillogás a napsütésben, de mire feleszmélt volna rá, már el is tűnt.
Hová lett az elnök? Attól a kis portól elveszítette szem elől. Jobban megnézte a helyet, ahol utoljára látta. Nem mehetett onnan messzire.
Ekkor vette észre a feltámadó zavart. Előbb mintha csak a Szolgálat ügynökei veszítették volna el a fejüket, s kezdtek föl-alá futkosni, azután, mintha ragályos kór terjedne, előbb a közelben lévők, majd a távolabb állók is átvették ezt az érthetetlen viselkedést. A lárma viharossá dagadt.
Edwardsnak nem is kellett értenie pontosan, hogy mit üvölt a tömeg. Mintha a sokaság izgatott lármája elég lett volna, hogy megértse, mi történt. Winkler elnök eltűnt! Az egyik pillanatban még ott volt, a másikban pedig egy maroknyi, semmivé váló por lett belőle.
Edwards a gyötrelmes várakozás alatt - mely bódult örökkévalóságnak tetszett - visszatartotta a lélegzetét, majd bekövetkezett a helyzet felismerése, s a csőcselék nekivadultan, hatalmas ricsaj közepette menekülni kezdett.
Ekkor zengő hang nyomta el a tömeg lármáját, s lassan csend lett. Olyan volt, mintha mégiscsak holovíziós programot nézne, és valaki lehalkítaná, majd teljesen levenné a hangot.
Úristen, gondolta Edwards, ez az elnök.
Ezt a hangot nem lehetett eltéveszteni. Winkler ott állt az őröktől körülvett emelvényen, ahonnan a háromszázadik évfordulós beszédét szándékozott elmondani, és ahonnan tíz perccel ezelőtt lépett le, hogy kezet szorítson néhány emberrel a tömegből.
Hogy jutott vissza oda?
Edwards figyelmesen hallgatta…
- Nem történt velem semmi, amerikai barátaim. Az imént mindössze egy mechanikus szerkezet felbomlását láttátok. Nem az elnökötök volt, ne engedjük hát, hogy egy tönkrement gép elrontson egy olyan boldog ünnepnapot, amilyet még nem látott a világ… Figyeljetek rám, amerikai barátaim…
És ezután következett a tűcentenáriumi beszéd, a legnagyobb, amit Winkler valaha tartott, vagy amit Edwards életében hallott. Arra eszmélt föl, hogy lelkes odahallgatásában teljesen megfeledkezett felügyelői munkájáról.
Winkler remekül csinálta! Megértette, milyen fontos szerepe van a Szövetségnek, és életben akarta tartani.
De közben énje egy másik része nagyon is emlékezett arra a szűnni nem akaró szóbeszédre, miszerint a robotika tudománya már olyan szintre jutott, hogy elkészítették az elnök pontos mását, azt a robotot, amely el tudja látni az elnök szerepét az ünnepségeken, kezet tud rázni a tömeggel, nem unja magát, nem fárad el - és nem lehet megölni.

2078. október 13.
Edwards fölnézett a derékmagasságú robot közeledtére.
- Janek úr várja önt - közölte a szerkezet mézédes hangon. Edwards fölállt; úgy érezte, valósággal fölébe tornyosul a törpe géplakájnak. Bezzeg nem érezte magát fiatalnak; az elmúlt két évben megsokasodtak a ráncok az arcán, s ezt tudta maga is.
Követte vezetőjét egy meglepően kicsi szobába, ahol egy meglepően kicsi íróasztal mögött egy pocakos s ehhez cseppet sem illően fiatalos külsejű férfi, Francis Janek ült.
Mosolyogva, barátságos tekintettel állt föl, hogy kezet fogjon vele.
- Edwards úr…
- Örülök a megtisztelő alkalomnak, uram… - motyogta Edwards.
Még sohasem találkozott Janekkal, de hát az elnök személyi titkárának lenni bizalmi állás, és nem jár nagy hírveréssel.
- Foglaljon helyet - mondta Janek, majd megismételte: Foglaljon helyet. Parancsol egy szójarudat?
Edwards udvarias mosollyal nemet intett és leült. Janek láthatóan fitogtatta a fiatalságát. Zsabós inge szét volt nyitva, és kilátszott alóla halvány, de félreérthetetlenül lila színárnyalatú mellszőrzete.
- Tudom, hogy már hetek óta szeretne találkozni velem. Bocsásson meg, amiért megvárakoztattam. Remélem, megérti, hogy nem teljesen magam rendelkezem az időmmel. Mindenesetre most itt vagyunk… Egyébként kikértem a Szolgálat vezetőjének a véleményét, és ő nagyon nagyra értékelte önt. Sajnálja, hogy lemondott.
- Jobbnak láttam a magam szakállára folytatni a nyomozást és nem a Szolgálatot háborgatni vele - felelte Edwards lesütött szemmel.
Janek arcán mosoly villant.
- A tevékenysége, bár igen tapintatosan végzi, nem maradt észrevétlen. A Főnök szerint ön a háromszáz éves évfordulón történt eseménnyel kapcsolatban nyomoz, és be kell vallanom, ez bírt rá, hogy amilyen gyorsan csak lehet, találkozzam önnel. Ezért adta föl az állását? Az ügyet lezárták.
- Hogy lehetne ezt az ügyet lezárni, Janek úr? Attól, hogy eseménynek nevezi, még gyilkossági kísérlet marad.
- A szemantika területére tévedtünk: Miért használ zavarba ejtő kifejezést?
- Csak mert úgy látszik, hogy egy zavarba ejtő igazság van mögötte. Mindenesetre kimondhatjuk, hogy valaki megpróbálta megölni az elnököt.
= Ha így van is, a terve nem sikerült - tárta szét a karját Janek. - Egy mechanikus szerkezetet pusztított el. Ennyi történt, nem több. Tulajdonképpen, ha helyesen nézzük a dolgot, az incidens - vagy nevezze, aminek akarja - nagyon nagy jótett a nemzetnek és a világnak. Mindannyian tudjuk, hogy az elnököt is és a nemzetet is megrázta az incidens. Az elnökkel együtt mindannyian ráeszméltünk, mit jelentene, ha visszatérne az elmúlt évszázadra jellemző erőszak, és ez nagy fordulatot hozott az életünkben.
- Ezt nem tagadhatom.
- Persze, hogy nem. Még az elnök ellenségei is elismerik, hogy az elmúlt két esztendő komoly teljesítményeket hozott. A Szövetség ma sokkal erősebb, mint bárki is álmodhatta volna azon a tricentenáriumi ünnepnapon. Talán még azt is megkockáztathatjuk, hogy elejét vettük a világméretű gazdasági összeomlásnak.
- Igen, az elnök más ember lett - jegyezte meg Edwards óvatosan. ~ Mindenki mondja.
- Mindig is nagy ember volt - jelentette ki Janek. - Az incidens óta azonban erejét megfeszítve összpontosít a nagy feladatokra.
- Ami korábban nem volt rá jellemző?
- Talán nem ennyire intenzíven… Valójában az elnök - s vele együtt mindenki - szeretné elfelejteni az incidenst. Azzal, hogy fogadtam, az volt a fő célom, Edwards úr, hogy ezt félreérthetetlenül tudassam önnel. Nem élünk a huszadik században, és nem vethetjük börtönbe, mert a személye terhes a számunkra, de más módon sem gátolhatjuk a mozgásában, azt ózonban a Világ Charta sem tilthatja meg, hogy megpróbáljuk meggyőzni. Ért engem?
- Értem, de nem értek önnel egyet. Elfelejthetjük-e az incidenst, amikor a felelős személyt még csak le sem tartóztatták?
- Talán ez is jól van így, uram. Sokkal jobb, ha valami, nos, ha valami tébolyodott személy elmenekül, mint ha aránytalanul felfújjuk az ügyet, s úgy teszünk, mintha a huszadik század visszatérésétől kellene félnünk.
- A történet hivatalos változata úgy szól, hogy a robot magától robbant fel, ami lehetetlenség, és érdemtelenül sújtja a robotipart.
- A robot szót én itt nem használnám, Edwards úr. Mechanikus eszköz. Senki sem állította, hogy a robotok per se veszélyesek, a hétköznapi, fémből készültek pedig semmi esetre sem azok. Itt egyedül a bonyolult, látszólag hús-vér, emberszerű robotokról, az úgynevezett androidokról van szó. Ezek valójában annyira bonyolultak, hogy miattam akár fel is robbanhatnának; nem vagyok a téma szakavatott ismerője. A robotipar pedig rendbe fog jönni.
- A kormányban láthatóan senki nem törődik vele, hogy végére járunk-e az ügynek vagy sem - mondta makacsul Edwards.
- Már elmondtam, hogy csak jó következmények származtak belőle. Miért kavarnánk fel az iszapot, ha fölötte úszta a víz?
- És ha porlasztót használtak?
Janek keze, amely addig a szójarudakkal teli dobozt forgatta lassan az asztalán, egy pillanatra megállt, majd tovább folytatta ütemes mozgását.
- Mi az? - kérdezte fesztelenül.
- Janek úr - válaszolta Edwards idegesen -, azt hiszem, tudja, mire gondolok. Mint a Szolgálat tagja…
- Amelynek ma már természetesen nem tartozik a kötelékébe.
- A Szolgálat tagjaként azonban akaratlanul is hallottam olyasmiket, amik talán nem mindig az én fülemnek voltak szánva. Hallottam egy új fegyverről, és amit azon a tricentenáriumi ünnepségen láttam, ahhoz épp az a fegyver kellett. Az a tárgy, amelyről mindenki azt hitte, hogy maga az elnök, eltűnt egy finom szemcséjű porfelhőben. Olyan volt az egész, mintha a tárgy minden egyes atomja kiszabadult volna a többi atomhoz fűző kötelékéből, s ettől a tárgy különálló atomok felhőjévé változott. Ezek persze újra egyesülni kezdtek, de túl gyorsan eloszlottak, s ezért nem lett belőlük más, mint egy megcsillanó, majd eltűnő porfelhő.
- Micsoda tudományos-fantasztikus fejtegetés!
- Én persze nem értem a dolog mögött rejlő tudományos magyarázatot, Janek úr, de annyit tudok, hogy tekintélyes mennyiségű energia kell egy ilyen kötés felbontásához. Ezt az energiát a környezetből kell elvonni. Akiket megtaláltam s szóra bírtam az eszköz közelében tartózkodók közül, egybehangzóan állítják, hogy az esemény időpontjában hideghullám söpört végig rajtuk.
Janek félretolta a szójarudakkal teli dobozt.
- Ha csak a vita kedvéért is, de tegyük fel, hogy létezik olyasmi, hogy porlasztó.
- Ezen nem szükséges vitatkoznunk. Létezik.
- Nem vitatkozom. Én nem tudók ilyenről, az én hivatalomban nem is kell tudnom olyan bizalmas természetű dolgokról, mint amilyenek az új fegyverek. De ha létezik porlasztó, méghozzá titkos fegyverként létezik, annak amerikai monopóliumnak kell lennie, melyről a Szövetség többi tagja nem tudhat. Akkor az csak valami olyasmi lehet, amiről mi ketten nem társaloghatnánk. Veszedelmesebb hadifegyvernek kellene lennie, mint az atombomba, méghozzá pontosan azért, mert - ha önnek igaza van -, a találat pillanatában nem tesz mást, mint szétmállaszt, s egyidejűleg lehűti a közvetlen környezetet. Nincs robbanás, nincs tűz, nincs halálos sugárzás. E lehangoló mellékhatások hiányában nem lesz, ami elrettentsen a használatától, holott elképzelhető, hogy olyan méretben is elkészíthető, amellyel magát a bolygót is el lehet pusztítani.
- Minden szavával egyetértek - közölte Edwards.
- Akkor azt is belátja, hogy ha nem létezik porlasztó, akkor butaság mint létezőről beszélni róla, ha pedig van, akkor bűn beszélnünk róla.
- Nem is tettem ilyet, csak most és itt, önnel, mert szeretném meggyőzni a helyzet komolyságáról. Ha ilyet használtak, akkor például a kormányt ne érdekelje, hogyan fordulhatott ez elő? S vajon nem rendelkezik-e a fegyverrel a Szövetség egy másik tagja is?
- Azt hiszem - ingatta a fejét Janek -, rábízhatjuk a kormány megfelelő szerveire, hogy fontolóra vegyék a dolgot. Önnek nem kellene emiatt aggódnia.
- Biztosíthat engem afelől, hogy egyedül az Egyesült Államok kormánya rendelkezik ilyen fegyverrel? - kérdezte Edwards, aki már a határán volt, hogy elveszítse a türelmét.
- Nem tehetem, mert én ilyen fegyverről nem tudok, de nem is kell tudnom. Önnek sem kellene beszélnie nekem róla. Még ha nincs is, a létezéséről szóló híresztelések is károsak lehetnek.
- De mivel már megmondtam önnek és a kár is megtörtént, kérem, hallgasson végig. Adja meg a lehetőséget, hogy meggyőzzem, nem más, mint ön tartja a kezében egy szörnyű helyzet kulcsát, melyet talán csak én látok.
- Csak maga lát? Egyedül nálam van a kulcs?
- Úgy hangzik, mint valami paranoia? Hadd magyarázzam meg, és aztán ítélje meg ön.
- Adok még önnek egy kis időt, uram, de amit mondtam, továbbra is érvényes. Ezzel a nyomozással, ami a hobbijává nőtt, fel kell hagynia. Ez rettenetesen veszélyes.
- Az lenne veszélyes, ha felhagynék vele: Hát nem érti? Ha a porlasztó létezik, és ha a monopóliumával az Egyesült Államok rendelkezik, ebből az következik, hogy csak nagyon korlátozott számú csoport juthat hozzá. Mint a Szolgálat egykori tagja, tudom, mi szokott lenni a gyakorlat, és megmondhatom önnek, hogy a világon egyetlen ember tulajdoníthat el egy porlasztót a legszigorúbb titokként őrzött arzenálunkból, és ez az ember az elnök… Csak az Egyesült Államok elnöke adhatott utasítást erre a gyilkossági kísérletre, Janek úr.
Egy pillanatig egymásra bámultak, azután Janek megérintett az asztalán egy kapcsolót.
- További óvintézkedés - mondta. - Mostantól semmi módon nem hallgathatnak le bennünket. Edwards úr, van róla fogalma, milyen veszélyes, amit mondott? Milyen veszélyes önre nézve? Ne becsülje túl a Világ Charta erejét. Egy kormánynak joga van rá, hogy a stabilitása védelmére ésszerű intézkedéseket tegyen.
- Én úgy közeledem önhöz, Janek úr - felelte Edwards -, mint olyan emberhez, akit lojális amerikai polgárnak tartok. Azért jöttem, hogy beszámoljak egy szörnyű bűntettről, amely minden amerikait és az egész Szövetséget érinti. Egy olyan helyzetet teremtő bűntettről, amelyet talán csak ön tud megoldani. Miért válaszol fenyegetésekkel?
- Már másodszor próbálja úgy feltüntetni a dolgokat, mintha én volnék a világ potenciális megmentője - jegyezte meg Janek. - Nem tudom elképzelni magam ebben a szerepben. Remélem, megérti, hogy nincs különösebb hatalmam. - Ön az elnök titkára.
- Ez korántsem jelenti azt, hogy különleges bejárásom van hozzá, vagy hogy valami benső, bizalmas kapcsolatban vagyok vele. Olykor az az érzésem, Edwards úr, hogy mások nem tartanak többre holmi lakájnál, és megesik, hogy fájdalom, magam is egyetértek velük.
- Ön mégis rendszeresen, kötetlen formában találkozik vele…
- Ahhoz épp elégszer - vágott a szavába Janek türelmetlenül =, hogy biztosíthassam, az elnök nem adna rá utasítást, hogy a háromszáz éves évfordulón megsemmisítsék azt a mechanikus eszközt.
- Önnek tehát az a véleménye, hogy ez lehetetlen?
- Ezt nem mondtam. Azt mondtam, hogy nem tenné. De miért is kellene? Miért akarna az elnök megsemmisíteni egy hozzá mindenben hasonló androidot, amely elnöksége három esztendeje alatt értékes társa volt? És ha valami okból meg akarná is tenni, miért választana rá egy ilyen hihetetlenül nagy nyilvánosságot - épp a háromszázadik évi ünnepséget -, megkockáztatva a közfelháborodás kitörését, amiért képes volt kitenni az embereket annak, hogy egy mechanikus eszközzel fogjanak kezet: Nem beszélve a diplomáciai visszhangról! Akkor már egyszerűbb lett volna, ha megparancsolja; hogy titokban szereljék szét. Arról csak a kormány néhány igen magas rangú tagja tudott volna, senki más.
- De ugye az eseménynek nem volt semmi nemkívánatos következménye az elnökre nézve?
- Vissza kellett fognia az ünnepségeket. Már nem annyira hozzáférhető, mint régebben volt.
- Mint régebben a robot volt.
- No igen - feszengett Janek -; azt hiszem, ez a helyes megfogalmazás.
- És ami azt illeti - folytatta Edwards -, az elnököt újraválasztották; és a népszerűsége még azután sem csökkent, hogy a megsemmisítés ténye köztudottá vált. A nyilvános megsemmisítéssel szembeni érv nem olyan hatásos, mint azt ön feltünteti.
- Csakhogy az újraválasztás az incidens ellenére történt meg. Annak köszönhető, hogy az elnök pillanatok alatt magához tért, előrelépett, és elmondta azt a beszédet, melyről önnek is el kell ismernie, hogy Amerika történetének egyik legnagyobb hatású beszéde volt. Teljesen meglepő szereplés volt, ezt is el kell ismernie.
- Gyönyörűen megrendezett dráma volt. Az ember azt gondolná, hogy az elnök előre kiszámította a hatást.
Janek hátradőlt a székében.
- Ha jól értem, Edwards, ön valami bonyolult, regénybe illő cselszövésre céloz. Azt akarja mondani, hogy az elnök pusztíttatta el az eszközt, ott, ahol éppen volt, történetesen az ünneplő sokaság kellős közepén, a világ szeme láttára, csak azért, hogy a gyors cselekvésével kivívott csodálat révén megszerezze magának az elsőséget? Azt akarja mondani, az egészet azért rendezte meg, hogy önmagát úgy tüntesse fel, mint aki a rendkívül drámai helyzetekben váratlan eréllyel képes fellépni, és így a vesztésre álló választási hadjáratot győzelmessé tudja változtatni?… Edwards úr, ön sok tündérmesét olvashatott.
- Ha ezeket akarnám mondani, valóban mesét mondanék, de nem erről van szó - vette át a szót Edwards. - Sohasem állítottam, hogy az elnök adott utasítást a robot megölésére. Csak megkérdeztem: lehetségesnek tartja-e, és ön határozottan azt felelte; hogy nem. Örülök, hogy ezt mondta, mert egyetértek önnel.
- Akkor mire jó ez az egész? Kezdek arra gondolni, hogy csak az időmet vesztegeti.
- Csak még egy pillanatig várjon. Föltette-e valaha magának azt a kérdést, hogy miért nem lézerfegyvert használtak erőtér-hatástalanítóval - kőtörő kalapáccsal, az ég szerelmére?! Miért kellett vállalni azt a lehetetlenséget, hogy a legerősebb biztonsági intézkedésekkel óvott fegyverrel végezzenek el valamit, amihez nem is kellett volna ilyen fegyver? Nem beszélve a megszerzés nehézségeiről. Egyáltalán miért kellett megkockáztatni, hogy a világ tudomást szerezzen a porlasztó létezéséről?
- Ez az egész história a porlasztóról csak az ön elmélete… - A robot a szemem láttára vált semmivé. Figyeltem. Ebben a vonatkozásban nem támaszkodom másodkézből származó bizonyítékokra. Nem számít; minek nevezi a fegyvert, bármilyen nevet ad is neki, elég hatásos volt, hogy atomjaira szedje a robotot, s ezeket az atomokat visszahozhatatlanul szétszórja a levegőbe. Miért volt erre szükség? Óriási túlzás egy egyszerű gyilkosságnál.
- Nem tudom, mi volt az elkövető fejében.
- Nem? Pedig számomra csak egyetlen ok tűnik logikusnak arra, hogy valakit szétporlasszanak, amikor sokkal egyszerűbben is elpusztíthatták volna. A szétporlasztást követően a tárgynak nyoma sem marad. Nem marad semmi, ami jelezné, mi volt ott, robot-e vagy valami más.
- De hát az nem kérdés, hogy mi volt ott - vetette ellen Janek.
- Nem? Én azt mondtam, csak az elnök intézhette el, hogy hozzájuthassanak egy porlasztóhoz, és használhassák azt. Mármost, tekintetbe véve a hasonmás robot meglétét, vajon melyik elnök intézkedett?
- Azt hiszem, tovább nem folytathatjuk ezt a beszélgetést fortyant fel Janek. - Maga megőrült.
- Gondolja végig - makacskodott Edwards. - Az isten szerelmére, gondolja végig! Az elnök nem pusztította el a robotot. Az idevágó érvei meggyőzőek. Ezzel szemben az történt, hogy a robot ölte meg az elnököt. Winkler elnököt 2076. július 4-én a tömegben meggyilkolták. Az ünnepi beszédet már Winkler elnök hasonmása, egy robot mondta el, ő indult az újraválasztáson, ahol meg is választották, és azóta is ő az Egyesült Államok elnöke!
- Őrültség!
- Azért jöttem önhöz, mert ön tudja bizonyítani - és persze helyrehozni is.
- Ez egyszerűen nem igaz. Az elnök… nos; ő az elnök. Janek úgy tett, mintha fel akarna állni, s ezzel véget vetni a látogatásnak.
- Még ön is mondta, hogy megváltozott - mondta gyorsan, a másikat szinte unszolva Edwards. - Az az ünnepi beszéd meghaladta az öreg Winkler képességeit. Hát nem volt még ön is meglepve az elmúlt kétévi teljesítményein? Mondja meg őszintén: az első terminus Winklere képes lett volna minderre?
- Igen, képes lett volna, mert a második terminus elnöke, ugyanaz, mint az első terminus elnöke.
- Tagadja, hogy megváltozott? Gondolja végig, azután döntse el, és én elfogadom a döntését.
- Egyszerűen felnőtt a feladathoz. Előfordult már ilyesmi az amerikai történelemben.
De Janek visszazökkent az ülésbe. Látszott rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát.
- Nem iszik - mondta Edwards. - Sohasem ivott… nagyon sokat.
- Már nem is nőzik. Tagadja, hogy régebben szokása volt? - Az elnök is csak férfi. Az elmúlt két évben azonban úgy érezte, a Szövetség ügyeinek kell szentelnie magát.
- Jó irányú változás, elismerem, de változás - jegyezte meg Edwards. - Na persze, ha volna nője, nem lehetne tovább színlelni, igaz?
- Nagy kár, hogy nincs felesége - mondta Janek. Érezhető elfogódottsággal ejtette ki a régies szót. - Ha volna, fel sem vetődhetne az egész ügy.
- De két gyereke mégiscsak van. Nem hinném, hogy a háromszáz éves jubileumi ünnepség óta jártak akár egyszer is a Fehér Házban.
- Miért kellett volna járniuk? Már felnőttek, a maguk életét élik.
- Hívták őket? Érdeklődik egyáltalán irántuk az elnök? Akarja látni őket? Ön a személyi titkára; ön tudna róla. Kaptak meghívást?
- Csak az idejét pazarolja - mondta Janek. - Robot nem ölhet embert. Tudja, hogy ez az első robottörvény lényege. - Tudom. De senki sem állítja, hogy a robot Winkler közvetlenül ölte meg az ember-Winklert. Amikor az ember-Winkler a tömegben volt, a robot Winkler az emelvényen állt, és kétlem, hogy olyan messziről úgy lehetett volna célozni a porlasztóval, hogy az ne tett volna kárt a közvetlen környezetében is. Lehetséges, de hihetőbb az, hogy a robot-Winklernek bűntársa volt egy orvlövész, ha helyesen alkalmazom a huszadik századi zsargont.
Janek összehúzta a szemöldökét. Kövérkés arca ráncot vetett, és bosszús kifejezés jelent meg rajta.
- Tudja, az őrület bizonyára ragályos - mondta. - Kezdem fontolóra venni azt az elmebeteg fantáziálást, amivel ideállított. Szerencsére az érvelése nem helytálló, mert tulajdonképpen miért kellett volna az ember-Winklert a étagy nyilvánosság előtt megölni? Minden érv, ami a robot szemtanúk előtt való elpusztítása ellen szólt, érvényes a valódi elnök meggyilkolására is. Nem látja, hogy ez érvénytelenné teszi az egész elméletét?
- Nem teszi… - kezdte Edwards, de Janek a szavába vágott:
- De igen. Néhány tisztviselőn kívül senki sem tudta, hogy egyáltalán van ilyen mechanikus eszköz. Ha Winkler elnököt titokban teszik el láb alól, s úgy is szabadulnak meg a holttestétől, a robot minden további nélkül a helyébe állhatott volna, föl sem keltve senki gyanúját - még az önét sem.
- Mindig van néhány tisztviselő, aki tud a dolgokról, Janek úr, a gyilkosságoknak így szaporodniuk kell. Nézze - hajolt előre Edwards lendületesen -, rendes körülmények között nem járhatott volna semmi veszéllyel az, ha az embert összekeverik a géppel. Úgy képzelem, hogy a robotot nem használták folyamatosán, csak különleges alkalmakkor vették elő; mindig vannak kulcshelyzetben lévő személyek, talán nem is kevesen, akik tudják, az adott pillanatban hol van és mit csinál az elnök. Ha így van, akkor a gyilkosságot olyankor kellett elkövetni, amikor ezek a tisztviselők valójában a robotot hitték elnöknek.
- Nem tudom követni.
- Figyeljen! A robotnak az volt az egyik feladata, hogy kezet fogjon a tömeggel, hogy megérinthető legyen. Épp amikor ez történt, a beavatott tisztviselők pontosam tudták, hogy az, aki kezet fog az emberekkel, valójában a robot.
- Úgy van. Most értelmesen beszél. Az a robot volt.
- Csakhogy aznap a háromszáz éves jubileumi ünnepség volt, és Winkler elnök nem tudott ellenállni a csábításnak. Feltételezem, hogy az elnök nem lett volna emberi lény - különösen egy ilyen Winkler-féle népszerűséget és tapsokat vadászó elnök -, ha egy ekkora jelentőségű napon lemond a tömeg hízelgéséről, és átengedi azt egy gépnek. Elképzelhető tehát, hogy aznap az elnök utasította a robotot: maradjon fönt az emelvényen, míg ő fogadta a kézfogásokat és az üdvözléseket.
- Titokban?
- Természetesen. Ha az elnök bárkinek is szól, legyen az a Szolgálat embere vagy valamelyik szárnysegédje, vagy akár ön, megengedik, hogy megcsinálja? A gyilkosság lehetőségére vonatkozó hivatalos állásfoglalás a huszadik század végének eseményei óta gyakorlatilag olyan, mint valami betegség. Így egy nyilvánvalóan eszes robot felbátorításával…
- Azért gondolja eszesnek a robotot, mert feltételezi, hogy jelenleg elnökként tevékenykedik. Ez rövidzárlatos gondolkodásra vall. Ha nem elnök, nincs ok azt gondolni, hogy eszes, vagy hogy képes volt kiagyalni ezt a tervet. Különben is miféle indítéka lehet egy robotnak arra, hogy kiterveljen egy gyilkosságot? Még ha nem ölte is meg saját kezűleg az elnököt, az első törvény az emberi élet közvetett kioltását is tiltja: "A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. "
- Az első törvény nem abszolút érvényű. Mi van akkor, ha egy ember bántalmat szenved, de ezáltal két másik vagy három másik vagy hárommilliárd másik életben marad? A robot végig is gondolhatta, hogy a Szövetség megmentése elsőbbséget élvez egyetlen élet megmentésével szemben. Nem közönséges robotról volt szó, ne felejtse el! Arra tervezték, hogy megtévesztően utánozza az elnök tulajdonságait. Tegyük fel, hogy megvoltak benne Winkler értelmi képességei, a hiányosságai nélkül, és tegyük fel, hogy tudta, az elnök nem, de ő megmentheti a Szövetséget.
- Maga okoskodhat így, de honnan tudja, hogy ugyanerre egy mechanikus eszköz is képes lenne?
- Csak így lehet megmagyarázni azt, ami történt. - Szerintem ez egy őrült képzelgés.
- Akkor mondja meg nekem, miért kellett az elpusztított tárgyat szétszórni atomjaira - kérdezte Edwards. - Azért, mert csak így lehetett eltitkolni, hogy az illető ember volt, nem pedig robot. Mondjon más magyarázatot.
- Ezt nem fogadom el - mondta elvörösödve Janek.
- Pedig ön be tudná bizonyítani vagy cáfolni az egészet. Ezért jöttem önhöz, éppen önhöz.
- Hogyan bizonyíthatnám be? Vagy hogyan cáfolhatnám meg?
- Senki sem látja az elnököt olyan védtelen pillanataiban, amilyenekben ön. A családja hiányában az ön társaságában viselkedik a legfesztelenebbül. Figyelje!
- Figyelem. És mondhatom önnek, hogy nem…
- Nem úgy figyeli, hisz eddig nem gondolt semmi rosszra. Az apró jelek semmit sem mondtak önnek. Mostantól abban a tudatban figyelje, hogy lehet akár robot is. Akkor majd meglátja.
- Szét is szerelhetem, és megvizsgálhatom ultrahangos detektorral - jegyezte meg gúnyosan Janek. - Még egy androidnak is platinából és irídiumból van az agya.
- Nincs szükség ilyen durva beavatkozásra. Csak figyelje, és majd meglátja: oly mértékben nem ugyanaz az ember, aki volt, hogy nem is lehet ember.
Janek a falon függő óranaptárra pillantott.
- Már több mint egy órája beszélgetünk - mondta.
- Ne haragudjon, amiért oly sok idejét igénybe vettem, de remélem, belátja, hogy fontos volt.
- Fontos? - kérdezte vissza Janek, majd fölnézett, s arcának csüggedt kifejezése hirtelen valamelyest reménykedővé változott. - De valóban fontos-e? Úgy értem, ténylegesen.
- Már hogyne volna fontos? Ne lenne fontos, hogy robot-e az Egyesült Államok elnöke?
- Nem, nem erre gondoltam. Felejtse el, hogy mi lehet Winkler elnök. Gondolkozzék el a következő dolgon. Valaki, aki az Egyesült Államok elnökeként szolgál, megmentette a Szövetséget; egyben tartotta, és jelenleg a béke és az építő jellegű kompromisszumok szem előtt tartásával irányítja a testületet. Egyetért ezzel?
- Természetesen mindezt elismerem - válaszolta Edwards. - De mi történik, ha a példa irányadóvá válik? Ha most nagyon jó okunk van rá, hogy robot üljön a Fehér Házban, oda vezethet, hogy esetleg húsz év múlva nagyon kétes okokból ül majd robot ugyanott, később meg még ok sem kell hozzá, mert az egész olyan magától értetődő lesz. Nem látja be, hogy az első bizonytalan hangra el kell hallgattatni annak a kürtnek a szavát, amely talán az emberiség végét jelentheti? Janek vállat vont.
- És mi van akkor, ha rájövök, hogy valóban robot? Kürtöljük világgá? Tudja, hogyan fog hatni ez a Szövetségre? Tudja, hogyan fogja ez befolyásolni a világ pénzügyi struktúráját? Tudja…
- Tudom. Ezért kértem öntől magánkihallgatást, ahelyett, hogy nyilvánosságra hoztam volna az ügyet. Az ön dolga, hogy járjon a végére, és döntésre jusson. Továbbá az ön dolga, miután megállapította, hogy a feltételezett elnök robot - és megteszi, ebben biztos vagyok -, vegye rá a lemondásra.
- És akkor majd engem ölet meg - épp ön magyarázta el, hogyan reagál az első robottörvényre -, mert veszélyeztetem a tervét, amellyel meg akarja oldani a huszonegyedik század legnagyobb, világméretű válságát.
- Korábban a robot titokban cselekedett, és senki sem próbálta megcáfolni az érveit - rázta meg a fejét Edwards. - Ön képes lesz rá, hogy a saját érveivel az első törvény legszigorúbb értelmezésére bírja őt rá. Ha kell, kérhetünk segítséget az Amerikai Robot és Gépember Rt. valamelyik tisztviselőjétől, hiszen ők szerkesztették meg a robotot. És mihelyt lemondott, nyomban a helyére lép az alelnök. Ha a robot Winkler jó irányba vitte el a világot, akkor nincs baj; az alelnöknek csak az lesz a dolga, hogy tartsa ezt az irányt. Rokonszenves, tisztességes nő az alelnök. Az a lényeg, hogy bennünket nem vezethet robot, sem ma, sem a jövőben.
- És ha az elnök ember?
- Ezt állapítsa meg ön. Ön majd tudni fogja.
- Én nem bízom ennyire magamban - felelte Janek. - És mi van akkor, ha nem tudok dönteni? Ha nem vergődöm vele zöld ágra? Ha nem lesz hozzá bátorságom? Mik a tervei?
- Nem tudom - mondta fáradtan Edwards. - Elmehetek az Amerikai Robothoz. De nem hiszem, hogy erre sor kerül. Nagyon bízom benne, hogy most rázúdítván önre a gondomat, addig nem fog nyugodni, amíg el nem rendezi az ügyet. Ön szívesen venné, ha egy robot utasításait kellene teljesítenie?
Fölállt, és Janek hagyta; hadd menjen. Nem fogtak kezet.

Janek mélyen magába roskadva ült ott az egyre sűrűsödő alkonyatban.
Egy robot!
Besétált ez az ember, és a lehető legnormálisabb módon megvitatták, hogy az Egyesült Államok elnöke egy robot. Úgy illett volna, hogy könnyedén megcáfolja az érveit. De most, hogy Janek minden lehetséges ellenérvet végiggondolt, úgy találta, egy sem ér semmit.
Robot az elnöki székben! Edwards teljesen biztos volt benne, és nem is bizonytalanodott el a meggyőződésében. És ha Janek továbbra is állítani fogja, hogy az elnök ember, Edwards elmegy az Amerikai Robothoz. Ő aztán nem fog megnyugodni.
Janek összeráncolt homlokkal gondolta végig a háromszáz éves jubileumi ünnepség óta eltelt huszonhét hónap eseményeit, és hogy a lehetőségekhez képest milyen jól ment minden. És most?
Mélyen elmerült borús gondolataiban.
Még most is megvolt a porlasztója, de nyilván nem lesz rá szükség, hogy emberi lény ellen vesse be… Elég lesz egy hangtalan ütés a lézerrel valami elhagyatott helyen.
Az előző munkába elég nehezen tudta belevonni a robotot, erről a mostani esetről már nem is kell tudnia.