A fajvédő

A sebész kifejezéstelen arccal pillantott fel.
- Készen van már?
- A kész relatív kifejezés. Mi vagyunk készen. Ő nyugtalan - mondta az orvosmérnök.
- Mindig azok… Nos, ez súlyos műtét.
- Súlyos vagy nem, hálásnak kellene lennie. Elképesztően sok számításba jöhetőt megelőzve választották ki őt, és őszintén szólva nem gondolom…
- Ne folytassa. Nem mi hozzuk a döntéseket - mondta a sebész.
- Mi csak elfogadjuk. Helyeselnünk is kell?
- Igen - mondta szárazon a sebész. - Helyeseljük, teljes mértékben és teljes szívvel. A műtét túlságosan bonyolult ahhoz, hogy elvi fenntartássokkal végezzük el. Ez az ember számtalan módon bebizonyította értékes voltát, és életrajza megfelelt az Emberiség Igazgatótanácsának.
- Rendben van - mondta dühösen az orvosmérnök.
= Azt hiszem, itt fogom megnézni. Ez a helyiség elég kicsi és személyes jellegű ahhoz, hogy megnyugtató legyen mondta a sebész.
- Nem fog segíteni. Nagyon ideges, és már döntött. - Valóban?
- Igen. Fémet akar; mind azt akarnak.
A sebész arckifejezése nem változott meg. A kezeit nézegette.
- Néha le lehet beszélni őket.
- Mit törődik vele? - kérdezte közönyösen az orvosmérnök. - Ha fémet akar, legyen fém.
- Maga nem bánja?
- Miért bánnám? - kérdezte csaknem gorombán az orvosmérnök. - A probléma így is, úgy is orvosmérnöki, én pedig orvosmérnök vagyok. Mindenképpen meg tudom oldani. Ezen túlmenően miért törődnék vele?
- Számomra itt a dolgok alkalmasságának a kérdése támad fel - mondta nyugodtan a sebész.
- Alkalmasság! Nem használhatja érvként ezt a szót. Mit törlik a beteg a dolgok alkalmasságával?
- Én törődöm vele.
- Maga törődik vele, de kisebbségben van. Az irányzat szemben áll magával. Nincs semmi esélye.
- Meg kell próbálnom. - A sebész gyors kézmozdulattal csendre intette az orvosmérnököt, nem türelmetlenül, csak gyorsan. Már értesítette a nővért, hogy bejöhet. Lenyomott egy kis gombot, és a kétszárnyú ajtó hirtelen kinyílt. A beteg begördült a motoros székén, a nővér frissen lépkedett mellette.
- Nővér, elmehet, de várjon kint, hívni fogom - mondta a sebész. Bólintott az orvosmérnöknek, aki a nővérrel együtt kiment. Az ajtó becsukódott mögöttük.
A férfi a székében hátranézett a válla fölött, nézte őket, ahogy elmentek. A nyaka sovány volt, a szeme körül finom ráncok. Frissen borotválták, és a szék karfáját szorító ujjai manikűrözöttek voltak. Elsőbbséget élvező beteg volt, és törődtek vele. Arcán kiütközött az állandó ingerültség.
- Ma fogunk kezdeni? - kérdezte.
A sebész bólintott
- Ma délután, szenátor.
- Úgy tudom, hetekig tart.
- Nem a műtét miatt, szenátor. Van azonban néhány járulékos pont, amivel törődni kell. El kell végezni a vérkeringés részbeni felújítását és a hormonális kezelést. Ezek kényes műveletek.
- Veszélyesek? - Azután mintha megérezte volna a barátságos kapcsolat kialakításának szükségszerűségét, nyilvánvalóan akarata ellenére hozzátette: - …doktor? A sebész nem figyelt a szavak árnyalatára. Hangsúlytalanul válaszolt:
- Minden veszélyes. Kellő időt fordítunk rá azért, hogy kevésbé legyen veszélyes. Szükség van az időre, sok résztvevő egyesített szakértelmére, a berendezésekre. Ez teszi az ilyen műtéteket olyan kevesek számára elérhetővé!
- Ezt tudom - mondta türelmetlenül a beteg. - Nem vagyok hajlandó vétkesnek érezni magam emiatt. Vagy talán tisztességtelen beavatkozásra céloz?
- Egyáltalán nem, szenátor. Az Igazgatótanács döntését soha nem kérdőjelezik meg. A műtét nehézségeit és bonyolult voltát csupán azon kívánságom magyarázatául említem meg, hogy a lehető legmodernebb módszerrel végezhessem el.
- Nos, akkor tegye. Ez az én kívánságom is.
- Akkor arra kell kérnem, hogy döntsön. Két típusú kibernetikai szív valamelyikével tudjuk ellátni, fémmel vagy…
- Műanyaggal! - szakította félbe mérgesen a beteg. - Csak nem ezt a változatot akarja ajánlani nekem, doktor? Olcsó műanyagot? Azt nem! Már választottam, fémet akarok.
- De…
- Figyeljen ide! Azt mondták nekem, engem illet meg a választás. Ez nem így van?
A sebész rábólintott.
- Ha két eltérő eljárás gyógyászati szempontból egyenértékű, a választás a beteget illeti meg. A gyakorlatban a választás akkor is megilleti a beteget, amikor az eltérő eljárások nem egyenértékűek, mint ebben az esetben is.
A beteg szeme összeszűkült.
- Azt próbálja mondani nekem, hogy a műanyag szív jobb?
- Ez a betegtől függ. Véleményem szerint az ön esetében jobb. És nem szeretjük használni a műanyag kifejezést. Rostos kibernetikus szívről beszélünk.
- Ami engem illet, ez műanyag.
- Szenátor, az anyag nem műanyag a szó köznapi értelmében - mondta végtelenül türelmesen a sebész. - Igaz, hogy polimer anyag, de sokkal összetettebb, mint a közönséges műanyag. Komplex, proteinszerű rostból van, amelyet úgy terveztek meg, hogy lehető legjobban utánozza annak az emberi szívnek a természetes felépítését, amely most a mellkasában van.
- Pontosan erről van szó. Az az emberi szív, amely most a mellkasomban van, elhasználódott, pedig még nem vagyok hatvanéves. Nem akarok egy másik ilyet, köszönöm szépen. Valami jobbat akarok.
- Mindannyian valami jobbat akarunk magának, szenátor. A rostos kibernetikai szív jobb lesz. Potenciális élettartama évszázadokra szól. Egyáltalán nem allergiakeltő…
- Nem olyan a fémszív is?
- De igen, olyan - mondta a sebész. A fémszív titánötvözetből van, amely…
- És nem kopik? És nem erősebb, mint a műanyag? Vagy rost, vagy mi az, ahogyan hívja?
- A fém fizikailag erősebb, de a mechanikai erősség nem szempont ennél a témánál. Mechanikai erőssége nem jelent különösebb előnyt, mert a szív jól védett. Ha valami képes a szívig elérni, meg fogja ölni magát, egyéb okokból, akkor is, ha szív kibírná a bántalmazást.
A beteg vállat vont.
- Ha eltöröm egyszer a bordámat, azt is titánrummal fogom pótoltatni. A csontok pótlása könnyű. Bárki, bármikor megcsináltathatja. Olyan mértékben leszek fémből ahogyan akarom, doktor.
- Ez jogában áll, ha élni akar vele. A rend kedvéért azonban meg kell mondanom, hogy ámbár egyetlen fém kibernetikus szív sem ment tönkre mechanikailag, jó néhány tönkrement elektronikailag.
- Az mit jelent?
- Azt jelenti, hogy valamennyi kibernetikus szívnek szerkezeti eleme egy pacemaker. A fémváltozat esetében ez az elektromos készülék tartja ritmusban a kibernetikát. Azt jelenti, hogy a kicsinyített berendezésbe egy tökéletes elemet kell behelyezni a szív olyan ritmusváltoztatására, amilyen megfelel az egyén érzelmi és fizikai állapotának. Néha valami baj fordul elő, és emberek halnak meg, mielőtt a bajt ki tudják javítani.
- Soha nem hallottam ilyesmiről.
- Biztosíthatom, hogy megtörténik.
- Azt mondja, hogy gyakran történik meg? - Egyáltalán nem. Nagyon ritkán fordul elő.
- Nos, akkor vállalom a kockázatot. Mi van a műanyag szívvel? Abban nincs ritmusszabályozó?
- Persze hogy van, szenátor. A rostos kibernetikus szív vegyi felépítése azonban elég közel van az emberi szövethez. Magának a testnek az ionok és hormonok általi irányítására reagál. A behelyezendő teljes komplexus sokkal egyszerűbb, mint a fém kibernetika esetében.
- De a műanyag szív soha nem búik ki a hormonális irányítás alól?
- Mostanáig még soha nem tette ezt.
- Mert még nem dolgoztak vele elég régen. Nem így van? A sebész habozott.
- Az igaz, hogy a rostos kibernetikát nem olyan hosszú ideje használjuk, mint a fémet.
- Na látja. Egyébként mitől tart, doktor? Fél, hogy átváltoztatom magam robottá… egy metallóvá, ahogy nevezik magukat, mióta megszavazták az állampolgárságukat?
- Semmi baj nincs egy metallóval azért, mert metallo. Mint mondja, már állampolgárok. Ön azonban nem metallo. Ön emberi lény. Miért nem marad meg emberi lénynek?
- Mert a legjobbat akarom, és az egy fémszív. Erről gondoskodjék.
A sebész bólintott.
- Helyes. Fel fogják kérni, hogy írja alá a szükséges hozzájárulásokat, és fémszívét fognak beilleszteni.
- Ön fogja elvégezni a műtétet? Azt mondják, ön a legjobb.
- Mindent el fogok követni, hogy a lecserélés simán menjen.
Az ajtó kinyílt, és a szék kigördítette a pácienst a várakozó nővérhez.

Az orvosmérnök bejött, és a válla fölött hátrafordulva nézte a pácienst; amíg az ajtó bezárult.
Odafordult a sebészhez.
- Nos, hiába nézem magát, nem tudom megmondani, mi történt. Mi volt a szenátor döntése?
A sebész az íróasztala fölé hajolt, az utolsó adatokat ütötte be a nyilvántartásba.
- Amit megjósolt. Ragaszkodik a fém kibernetikus szívhez. - Végtére azok a jobbak.
- Nem jelentős mértékben. Mindössze régebben ismertek. Ez a mánia azóta ingerli az emberiséget, amióta a metallók állampolgárok lettek. Az embereknek az a sajátos vágya, hogy metallóvá akarnak változni. Olyan fizikai erő és kitartás után sóvárognak, amilyet nekik tulajdonítanak.
- A sóvárgás nem egyirányú, doki. Maga nem dolgozik metallókkal, de én igen, így aztán tudom. Az utolsó kettő, aki bejött javításra, rostos elemeket kért.
- Megkapták?
- Az egyik esetben csak Achilles-ínről való gondoskodást kívánt. A másik vérrendszert vagy valami azzal egyenértékűt akart. Megmondtam neki, hogy ezt nem tudom adni, legalábbis teste felépítésének rostos anyagra való átalakítása nélkül nem… Gondolom, erre is sor fog kerülni egy napon. Olyan metallókra, amelyek valójában egyáltalán nem metallók, hanem egyfajta húsuk, vérük van.
- Nem helyteleníti ezt a gondolatot?
- Ugyan miért tenném? A fémesített emberi lényeket sem. Most két féle intelligencia van a Földön, de minek bajlódni kettővel? Hagyjuk, hogy közeledjenek egymáshoz, és lehetséges, hogy nem fogjuk tudni észrevenni a különbséget. De minek is akarnánk? Mindkét világtól a legjobbat kapnánk, azaz az ember előnyös tulajdonságait a robotéval kombinálva.
- Hibridet kapna - mondta a sebész csaknem dühösen. Olyat kapna, ami sem ez, sem az. Nem logikus feltételezni, hogy az egyén büszkébb a szervezetére és személyiségére, semhogy fel akarná hígítani egy másikkal? Keresztezni akarná a fajokat?
- Ez fajvédő szöveg.
- Hát akkor az. - A sebész csendesen hangsúlyozta: - Hiszek abban, hogy valaki az, ami. Semmiféle okból nem cserélném ki a szervezetemet. Ha egy részét feltétlenül ki kellene cserélni, azt akarnám, hogy a pótlás olyan közeli legyen jellegében az eredetihez, amennyire csak lehet. Én önmagam vagyok, meg vagyok magammal elégedve, és nem akarok semmi más lenni.
Ezzel befejezte a beszélgetést, mert fel kellett készülnie a műtéthez. Két erős kezét a kályhába tette, és ott hagyta, amíg izzó vörösek lettek, hogy tökéletesen sterilek legyenek. Szenvedélyes szavai alatt soha nem emelte fel a hangját, és csiszolt fémarcán, mint mindig, most sem volt semmiféle kifejezés.