Idegen a paradicsomban

1.

Testvérek voltak. Nem olyan értelemben, hogy mindketten emberi lények voltak, vagy ugyanannak a bölcsődének a gyerekcsapatához tartoztak. Egyáltalán nem! A szó tényleges, biológiai értelmében voltak testvérek.
Atyafiak voltak, felhasználva egy olyan kifejezést, amely enyhén ódonná vált már évszázadok óta, még a Katasztrófa előtti időkből, amikor a családnak, ennek a törzsi jelenségnek még volt valami jelentősége.
Milyen zavaró volt ez a helyzet!
Anthony a gyermekkora óta eltelt évek során már csaknem elfelejtette. Voltak olyan időszakok, amikor hónapokon keresztül még a leghalványabb emléke sem merült fel. Most azonban, amióta kibogozhatatlanul összekerült Williammel, úgy érezte, gyötrelmes időket él át.
Nem lett volna annyira rossz, ha a körülmények véges-végig nyilvánvalóvá teszik; ha úgy, mint a Katasztrófa előtti napokban - Anthony egykor falta a történelemkönyveket -, ugyanaz lehetne a családnevük, és már ez is jelezte volna rokonságukat.
Manapság azonban bárki olyan családnevet vett fel, amilyet akart, és olyan gyakran változtatta, ahányszor akarta. Végtére a szimbólumlánc volt az, ami számított, ezt pedig a születéskor kódolták és készítették számodra.
William Anti-Autnak hívta magát. Ehhez úgy ragaszkodott, mint komor hivatásához. Persze ez az ő dolga, de micsoda reklám rossz ízlésére! Anthony a Smith név mellett döntött, amikor tizenhárom éves lett, és soha nem érzett hajlandóságot megváltoztatására. Egyszerű volt, könnyű a helyesírása, és elég jellegzetes, miután soha nem találkozott mással, aki ezt a nevet választotta. Valamikor, a Katasztrófa előtti időkben nagyon általános volt, talán ez magyarázta meg mostani ritkaságát.
A nevekben mutatkozó eltérésnek azonban nem volt semmi jelentősége, amikor együtt voltak. Teljesen egyformának látszottak.
Ha ikrek lettek volna… de akkoriban az iker megtermékenyítésű peték egyikét soha nem engedték kifejlődni. Arról volt szó csupán, hogy időnként előfordult testi hasonlóság nem iker helyzetben is, főleg, ha a rokonság mindkét oldalról fennállt. Anthony Smith öt évvel fiatalabb volt, de mindkettőjüknek kampós orra, súlyos szemhéja és egy alig észrevehető kis gödör volt az állán, a genetikai sorshúzás pokoli véletlene folytán. Szinte felvetődött a kérdés, az egyhangúság után milyen szenvedély miatt ismételtek a szülők.
Most, hogy együtt voltak, az első, meglepett pillantást elmélyedt csend követte. Anthony megpróbált oda sem figyelni, de William alighanem kificamodott ízlésből vagy romlottságból kimondta:
- Testvérek vagyunk.
Ó? - mondta valaki habozva, mintha meg akarná kérdezni, hogy vértestvérek-e. Azután győzött a jó modora és elfordult, mintha ez nem volna érdekes. Az ilyesmi persze ritkán esett meg. A Tervben szereplők legtöbbje tudta, hogyan lehetett volna ezt megakadályozni - és kerülte a helyzetet.
Nem mintha William gonosz fickó lett volna. Egyáltalán nem. Ha nem Anthony fivére, vagy ha testvérek, de eléggé különbözőek ahhoz, hogy képesek legyenek leplezni a tényt, kitűnően kijöttek volna.
Ahogyan most volt…
Nem könnyítette meg a helyzetet, hogy gyermekként együtt játszottak, és az oktatás kezdeti fokait ugyanabban a napköziben járták ki a Mama sikeres manőverezése következtében. Miután két fiút szült ugyanattól az apától, és ilyen módon elérte határát (nem teljesítette ugyanis a harmadikra vonatkozó szigorú előírásokat), kieszelte, hogy egyetlen úttal legyen képes meglátogatni mindkettőt. Furcsa asszony volt.
Természetesen William hagyta el hamarabb a bölcsődét, miután ő volt az idősebb. Tudományos pályát választott: génsebészetet. Anyja egyik leveléből értesült erről Anthony akkor, amikor még bölcsődébe járt. Akkorra elég idős volt ahhoz, hogy határozottan beszéljen a felügyelőnővel, és azok a levelek elmaradtak. Mindig emlékezett azonban az utolsóra, akkora szégyent hozott rá.
Véletlenül Anthony is tudománnyal foglalkozott. Ilyen irányú tehetsége volt, és biztatták is rá. Emlékezett, milyen eszelősen - és mint most rájött, próféta módjára - félt a testvérével való találkozástól. Ezért telemetriában, az űrben mért adatok továbbításának tudományában szerzett végzettséget, mert ez volt a lehetőség szerint legtávolabb a génsebészettől… vagy ezt lehetett feltételezni.
Azután a Merkúr Terv gondos kidolgozása során a helyzet megváltozott.
Úgy történt, hogy bekövetkezett az az időpont, amikor a Terv látszólag holtpontra jutott; egy olyan javaslatot tettek, amely megmentette a helyzetet, ugyanekkor abba a kényelmetlen helyzetbe hozta Anthonyt, amelyet a szülei készítettek elő számára. Az egész ügyben az volt a legjobb és legkajánabb pont, hogy Anthony volt az, aki teljesen ártatlanul megtette a javaslatot.

2.

William Anti-Aut tudott a Merkúr Tervről, de csak úgy, ahogyan a hosszú lejáratú Csillagszondáról is tudott, amely jóval a születése előtt úton volt már, és jóval a halála után még úton lesz; úgy tudott, mint a Marson levő gyarmatról és a kisbolygókon hasonló gyarmatok felállítására irányuló folyamatos kísérletekről.
Ilyen és más nem jelentős témák az agya legtávolabbi zugában fészkeltek. Amennyire vissza tudott emlékezni, az űr meghódítására tett kísérletek egészen addig nem kerültek érdeklődésének központjába, amíg a számítógép által kürt adatok egy napon a Merkúr Tervben alkalmazott férfiak némelyikének fényképét tartalmazták.
William figyelmét először az a tény ragadta meg, hogy egyikük neve Anthony Smith volt. Emlékezett erre a különös családnévre, amelyet a testvére választott, és emlékezett Anthonyre is. Bizonyára nem lehet két Anthony Smith.
Csak ezután nézett rá magára a fényképre, és azt az arcot nem lehetett eltéveszteni. Hirtelen mozdulattal belenézett a tükörbe, hogy ellenőrizze a dolgot.
Ez mulattatta, majd elbizonytalanította, mert felismerte, hogy előadódhatnak zavaró helyzetek. Vértestvérek, hogy ezt a visszataszító kifejezést használja. De hát mit lehet tenni? Mennyire szabatos az a tény, hogy sem az apjának, sem az anyjának nem volt képzelőereje?
A számítógép által nyomtatott fényképeket szórakozottan a zsebébe tehette, amikor munkához készülődött, mert ebédnél ismét a kezébe kerültek. Újólag megnézte őket. Anthony nagyon élénknek látszott. Egészen jó fényképmásolat volt, a számítógép-kiírások hihetetlenül jó minőségűek voltak ezekben a napokban.
Ebédpartnere, Marco Mi-is-a-neve-ezen-a-héten kíváncsian kérdezte:
- William, mit nézegetsz?
William hirtelen elhatározással átadta neki a másolatokat, és ezt mondta:
- Ez a testvérem. - Úgy érezte, bátran nekivágott a nehézségeknek.
Marco homlokát ráncolva tanulmányozta a képet, és ezt mondta:
- Melyik? A melletted álló férfi?
- Nem, az a férfi, aki én vagyok. Úgy értem, aki úgy néz ki, mint én. Ő a testvérem.
Most hosszabb szünet következett. Marco visszaadta a fényképeket, és szándékosan minden hangsúly nélkül ezt mondta:
- Ugyanazoktól a szülőktől származó testvéred?
- Igen.
- Apa is, anya is, mindketten?
- Igen.
- Nevetséges!
- Gondolom, az. - William felsóhajtott. - Nos, e szerint a kiírás szerint ő telemetriában működik odaát Texasban, én meg itt dolgozom autisztikában. Van ennek valami jelentősége?
William a továbbiakban nem gondolt rá, és még azon a napon eldobta a képeket. Nem akarta, hogy a pillanatnyi ágypartnere kezébe kerüljön. A hölgynek trágár humorérzéke volt, amit William egyre inkább fárasztónak talált. Meglehetősen örült annak, hogy a partnere nem akart gyereket. Neki úgyis volt egy már néhány éve. Az a kis barna volt a közreműködő, Laura vagy Linda volt a neve.
Jóval később, legalább egy évvel ezután bukkant fel Randall esete. Ha William eddig nem gondolt - és nem is gondolt - a testvérére, mostantól aztán igazán még ideje sem volt ilyesmire.
Randall tizenhat éves volt, amikor William először hallott róla. Fokról fokra visszavonultabb életet élt, és a kentuckyi bölcsőde, amelyben nevelkedett, úgy döntött, hogy megsemmisíti őt. Persze csak a megsemmisítés előtt nyolc-tíz nappal jutott eszébe valakinek, hogy jelentést tegyen róla a New York-i Embertudományi Intézetnek. (Homológiai Intézet volt a mindennapi elnevezése.)
William számos másik jelentéssel együtt kapta meg a jelentést, és Randall ismertetésében nem volt semmi, ami különösebben felkeltette volna az érdeklődését. Elérkezett viszont az ideje annak, hogy személyesen, azaz testileg eleget tegyen gyűlölt utazásai egyikének valamelyik bölcsődébe. Volt is Nyugat Virginiában egy olyan, amely érdekes lehetett. Odament tehát, de csalódott, és ötvenedszer esküdött meg, hogy ezentúl tévéképen bonyolítja le látogatásait. Amikor kicsit összeszedte magát, azt gondolta, ezzel az erővel megnézheti a kentuckyi bölcsődét is, mielőtt hazamenne.
Semmi különösre nem számított.
Még tíz percig sem tanulmányozta Randall génképletét, amikor már telefonon számítógépes kalkulációt kért az Intézettől. Azután visszaült a székébe, és enyhén verejtékezni kezdett a gondolattól, hogy csak egy utolsó pillanatban bekövetkezett váratlan döntés miatt jött ide, és e nélkül Randallt csendben megsemmisítették volna úgy egy héten belül. Részleteiben leírva, a bőrén keresztül egy drog ivódott volna be a vérkeringésébe, amitől békés álomba merül, amely egyre mélyül, egészen a halálig. A drognak volt egy huszonhárom szótagból álló hivatalos elnevezése, de mint mindenki, William is "nirvanamin-"nek hívta.
William így szólt:
- Nővér, mi a teljes neve?
A bölcsődei nővér így válaszolt:
- Randall Nowan tanuló.
- No one! - mondta hevesen William.
- Nowan. - A nővér betűzte. - Múlt évben választotta.
- És ez semmit nem jelentett magának? Úgy ejtik ki, hogy No one! Nem jutott eszébe, hogy jelentést tegyen erről a fiatalemberről már a múlt évben?
- Nem látszott… - kezdte elpirulva a nővér.
William csendre intette. Mi értelme volt ennek? Honnan tudhatta volna a nővér? A génmintában semmi olyan nem volt, ami figyelmeztető jelzést adott volna bármelyik szokásos tankönyv meghatározása alapján. Egy nagyon szövevényes kombinációról volt szó, amelyet William és csoportja húsz éven keresztül autista gyerekekkel elvégzett kísérletsorozat alapján dolgozott ki. Ráadásul ezt a kombinációt soha nem látták a való életben.
Ilyen közel a megsemmisítéshez!
Marco, a csoport makacs embere panaszkodott, hogy a bölcsődék túlságosan buzgón abortálnak határidő előtt és semmisítenek meg határidő után. Azt erősítette, hogy minden génrendszernek engedélyezni kellene a fejlődést kezdeti priorálás céljából, megsemmisítés pedig ne történjék homológussal való konzultáció nélkül.
- Nincsen elég homológus - mondta csendesen William. - Legalább átfuttathatnánk minden génrendszert a számítógépen - mondta Marco.
- Hogy megóvjunk valamit, amit megkaphatunk és felhasználhatunk?
- Valamilyen homológiai felhasználásra, itt vagy máshol. Működésben kell tanulmányoznunk a génrendszereket, ha valójában meg akarjuk magunkat érteni, és az abnormis, iszonyatos rendszerek adják nekünk a legtöbb tájékoztatást. Az autizmusról folytatott kísérleteink többet tanítottak meg nekünk a homológiáról, mint ahány csillag volt az égen azon a napon, amikor nekikezdtünk.
William, aki még most is jobban kedvelte "az ember genetikus élettana" kifejezést, mint a "homológiát", tagadóan rázta a fejét.
- Akkor is óvatosaknak kell lennünk. Bármilyen hasznosnak mondjuk a kísérleteinket, vonakodva adott társadalmi hozzájáruláson élünk mindössze. Elvégre életekkel játszunk.
- Haszontalan életekkel. Megsemmisítésre alkalmasokkal. - Egy dolog a gyors és kellemes megsemmisítés. Másik dolog a mi kísérletezésünk, amely rendszerint hosszan elhúzódó, és néha elkerülhetetlenül kellemetlen.
- Néha segítünk rajtuk.
- És néha nem segítünk rajtuk.
Valójában értelmetlen vita volt ez, mert nem lehetett eldönteni. Az volt a lényege, hogy a homológusok túlságosan kevés érdekes abnormitáshoz jutottak, és nem volt mód arra, hogy sürgessék az emberiséget, bátorkodjék többet előállítani. Tucatnyi megnyilvánulás szólt arról, hogy a Katasztrófa traumája nem enyészett el, ez az egyik közülük.
Az űrkutatás lázas erőltetése arra a felismerésre vezethető vissza (néhány szociológus jutott el idáig), hogy a Katasztrófa következtében mennyire vékony az élet fonala a bolygón. Nos, mindegy…
Soha senki nem volt olyan, mint Randall Nowan, legalábbis William esetei között nem. Az autizmus lassú kifejlődése, amely jellegzetessége volt ennek a teljesen ritka génrendszernek, azt jelentette, hogy többet tudtak Randallról, mint előtte bármelyik azonos páciensről. Még gondolkodásmódjának néhány utolsó felvillanását is elcsípték a laboratóriumban, mielőtt teljességgel bezárkózott, és végül visszavonult a bőre falába, semmivel nem törődve, elérhetetlenül.
Ekkor kezdtek hozzá a lassú folyamathoz. Az egyre hosszabb ideig mesterséges serkentőknek alávetett Randall fele agyának belső működését, ezáltal adva meg a nyitját valamennyi agy belső működésének, olyanokénak, amelyeket ugyanúgy normálisnak neveztek, mint olyanokénak, mint az övé.
Az adatok olyan tömegét gyűjtötték össze, hogy William kezdte úgy érezni, az autizmus visszafordításáról szóló álma talán több, mint puszta álom. Mélységesen örült annak, hogy az Anti-Aut nevet választotta.
A Randall-lal való foglalkozás okozta örömmámor csúcsán hívták fel Dallasból, és vette kezdetét az erős nyomás - most, éppen most -, hogy hagyja abba a munkáját, és foglalkozzék egy új problémával.
Később visszatekintve képtelen volt rájönni, mi az, ami miatt beleegyezett, hogy ellátogat Dallasba. Végül belátta, hogy milyen szerencsés volt, de mi késztette arra, hogy ezt megtegye? Lehet, hogy már a kezdetnél volt valamilyen homályos érzése arról, hogy mi történhet? Persze ez ki van zárva.
Annak a számítógépes kiírásnak, a testvére fényképének a nem is tudatos emléke lett volna? Persze ez is kizárt.
De hát hagyta magát rábeszélni arra a látogatásra, és csak amikor a mikroelemes hajtómű lágy zümmögésének hangja megváltozott, és az antigrav-egység vette át a leszállást, akkor emlékezett vissza a fényképre - legalábbis akkor jutott el emlékezete tudatos részébe.
Williamnek most jutott eszébe, hogy Anthony Dallasban, a Merkúr Tervnél dolgozik. Ezt megemlítette a képszöveg. Ez kényelmetlen lehet. Nyelt egyet, amikor lágy zökkenés adta tudtára, hogy az utazás véget ért.

3.

Anthony a tető fogadóterén várt, hogy üdvözölje az érkező szakértőt. Természetesen nem egyedül. Jókora küldöttség tagja volt. A létszám önmagában is jelezte azt a komor kétségbeesést, amely eltöltötte őket. Anthony az alacsonyabb ranglétrán levők közé tartozott. Ide is kizárólag azért jutott el, mert ő volt az, aki eredetileg megtette a javaslatot.
Amikor erre gondolt, enyhe, de folyamatos bizonytalanságot érzett. Ráállt erre a vonalra. Ezért komoly elismerést kapott, de mindig szükség volt annak bizonyítására, hogy ez az ő javaslata. Ha pedig bukás lenne belőle, mindenki küszkolna a tűzvonalból, és otthagyná őt teljesen egyedül.
Később voltak olyan alkalmak, amikor eltöprengett azon a lehetőségen, vajon nem a homológiában működő testvérének homályos emléke javallta-e a gondolatot? A javaslat valójában annyira érzékelhetően szükségszerű volt, hogy bizonyára ugyanez lett volna az elképzelése, ha a testvére valamilyen ártalmatlan foglalkozású, például regényíró lett volna, vagy nem is lett volna testvére.
A probléma a belső bolygókkal volt.
A Hold és a Mars meghódítva. Elérték a Jupiter nagyobb aszteroidáit és mellékbolygóit. Tervbe vettek egy kezelőszemélyzettel ellátott utat a Szaturnusz legnagyobb mellékbolygójára, a Titánra, a Jupiter körüli gyorsítóörvény segítségével. Megvalósítás alatt voltak olyan tervek, hogy hét évig tartó körutazásra küldenek embereket a külső Naprendszerbe. Még ezek figyelembevételével sem volt a Naptól való félelem miatt semmi esély a belső bolygók emberrel való megközelítésére.
A Föld pályáján belüli két bolygó közül a Vénusz volt a kevésbé vonzó. A Merkúr viszont…
Anthony még nem csatlakozott a csoporthoz, amikor Hatalmas Dmitri (valójában meglehetősen alacsony volt) megtartotta beszédét, amely kellően megindította a Világkongresszust ahhoz, hogy megadja a Merkúr Tervet lehetővé tevő hozzá] árulást.
Anthony figyelte a szalagokat, és hallotta Dmitri előadását. Erősen tartotta magát a hagyomány, hogy a beszéd rögtönzött volt, és lehet, hogy az is volt. Tökéletesen volt azonban megszerkesztve, és lényegileg magába foglalt minden olyan irányvonalat, amelyet a Merkúr Terv azóta is követ.
Az volt a lényege, hogy helytelen lenne megvárni, amíg a technológia eljut addig a pontig, ahol megvalósíthatóvá válik az emberek által véghezvitt expedíció a napsugárzás tünetein keresztül. A Merkúré az az egyetlen környezet, amely sokra megtaníthat, és a Merkúr felületéről lehet olyan megfigyeléseket eszközölni a Napról, amilyeneket másként semmilyen módon sem.
Hacsak nem helyeznek el a bolygón egy pótembert, egyszóval robotot.
Egy robot elkészíthető a kívánt fizikai jellegzetességekkel. A sima leszállás pofonegyszerű. Mit csináljanak azonban a robottal, ha már egyszer leszállt?
Megfigyeléseket eszközölhet, és ezeknek a megfigyeléseknek az alapján irányíthatja a cselekedeteit. A Terv azonban megkívánta, hogy ezek a cselekedetek a lehetőség szerint bonyolultak és hajszálpontosak legyenek. Egyáltalán nem voltak biztosak viszont abban, hogy a robot milyen megfigyeléseket tehet.
Minden ésszerű lehetőségre felkészülve és figyelemmel a kívánt bonyolultsági fokra, a robotnak kellően összetett és sokoldalú, egy emlős agyával egyenértékű számítógép beépítésére van szüksége. Voltak néhányan Dallasban, akik az ilyet "agynak" nevezték, de Anthony megvetette ezt a szóhasználatot. Később arra gondolt, talán azért, mert az agy testvére területe volt.
Semmi olyasmit nem lehetett készíteni és eléggé hordozhatóvá tenni ahhoz, hogy el lehessen szállítani a Merkúrra, majd letenni ott. Vagy ha el is szállították és letették, még eléggé mozgatható is legyen ahhoz, hogy a tervbe vett robot használni tudja. Talán egyszer majd a pozitronpályájú készülékek, amelyekkel a robotszakértők játszadoznak, lehetővé fogják ezt tenni, de ez a majd még nem következett be.
A másik lehetőség az volt, hogy a robot küldjön vissza a Földre minden megfigyelést abban a pillanatban, amint megtette. E megfigyelések alapján azután a Földről lehetne irányítani minden tettét. Röviden: a robot teste ott, agya pedig itt lenne.
Amint erre az elhatározásra jutottak, az űrben mért adatokat továbbító és értékelő technikusok, a telemetrikusok lettek a kulcsemberek. Anthony ekkor csatlakozott a Tervhez. Egyike volt azoknak, akik 50-től 140 millió mérföld távolságon túli impulzusok fogadásán és megválaszolásán dolgoztak. Ezek a napkorong felé, néha azon túlra irányultak, és olykor vadul összekeveredtek a Nap impulzusaival.
Lelkesen látta el a munkáját, és később úgy gondolta, hogy ügyesen és eredményesen is. Inkább, mint bárki más, ő volt az, aki megtervezte a Merkúr körüli állandó pályán keringő három rendezőállomást, a Merkúr Űrállomásokat. Mindegyikük képes volt impulzusokat küldeni a Földre és felfogni a Földről a Merkúrra küldötteket. Mindegyik képes volt többé-kevésbé tartósan ellenállni a Nap sugárzásának, és ami ennél is fontosabb volt, kiszűrni a Nap interferenciáját.
Három egyforma Űrállomást helyeztek el a Földtől valamivel több mint egymillió mérföldnyire, a Nap pályájától északra és délre elnyúlóan, úgy, hogy fogadni tudták az impulzusokat a Merkúrról, és továbbítani tudták azokat a Földre - vagy fordítva, még akkor is, ha a Merkúrt a Nap takarta, és a Föld felületén elhelyezkedő bármelyik állomás számára hozzáférhetetlen volt közvetlen vétel céljából.
Hátra volt még maga a robot, a robotkészítők és telemetrikusok egyesített művészetének ez a csodálatos példánya. Tíz egymást követő modell eredményeinek felhasználójaként - mindössze valamivel kétszer akkoraként és ötször nagyobb tömegűként, mint egy ember - képes volt jelentősen többet érzékelni és tenni, mint egy ember, ha irányítani tudták.
Meglehetősen hamar nyilvánvalóvá vált azonban, hogy milyen komplexnek kell lennie a robotot irányító számítógépnek. Mindegyik válaszlépést módosítani kellett ugyanis, hogy lehetővé tegye a lehetséges érzékelés variációit. Miután pedig mindegyik válaszlépés a felfogásbeli lehetséges variáció nagyobb komplexitásának bizonyosságát erősítette meg, ismét csak erősíteni kellett a kezdő lépéseket. Így folytatódott ez a végtelenségig, mint egy sakkjátszma. A telemetrikusok elkezdtek számítógépet használni azért, hogy programozni tudják azt a számítógépet, amelyet azért terveztek meg, hogy programot készítsen annak a számítógépnek, amely a robotellenőrző számítógépet programozza.
Teljes volt a felfordulás.
A robot Arizonában, egy sivatagi állomáson volt, és önmagában jól végezte a dolgát. A Dallasban levő számítógép azonban nem elég jól kezelte, még a tökéletesen ismert földi körülmények között sem. Akkor pedig hogyan…
Anthony emlékezett arra a napra, amikor megtette a javaslatát. Ez 7-4-553-án történt. Részben azért emlékezett rá, mert nem felejtette el, hogy arra gondolt azon a napon, a Katasztrófa előttiek számára milyen fontos ünnepnap volt 7-4-e a világnak ezen a részén, ahol Dallas van, fél évezreddel, illetőleg a pontosság kedvéért 553 évvel ezelőtt.
Vacsora mellett történt, mégpedig egy igazán jó vacsora mellett. Nagy gonddal alkalmazkodtak a vidék környezettanához, és a Terv alkalmazottainak elsőbbségi joguk volt a rendelkezésre álló élelmiszer-ellátmány begyűjtésében. Így azután szokatlan számú választék volt az étlapon, és Anthony kipróbálta a kacsasültet.
Nagyon jó kacsasült volt, és ez a szokottnál közlékenyebbé tette. Tény, hogy mindenki meglehetősen önkifejező hangulatban volt, és Ricardo ezt mondta:
- Soha nem fogjuk megcsinálni. Ismerjük be, hogy soha nem fogjuk megcsinálni.
El sem lehet mondani, milyen sokan és milyen sokszor gondolták ugyanezt, de szabály volt, hogy senki nem mondta ki ilyen nyaltan. Nyílt borúlátás lehetett az utolsó lökés a támogatás leállításához. Öt éve már, hogy a támogatás minden övben egyre nehezebben érkezett meg, és ha eshetőség adódik rá, meg is szűnik.
Anthonyból rendszerint nem sugárzott túlzott derűlátás, de most kacsája felett merengve így szólt:
- Miért ne tudnánk megcsinálni? Ha megmondod, hogy miért nem, én meg fogom cáfolni.
Ez kifejezett kihívás volt, és Ricardo sötét szeme tüstént összeszűkült.
- Azt akarod, mondjam meg neked, hogy miért nem fogjuk megcsinálni?
- De még mennyire!
Ricardo körbefordította a székét, hogy éppen szembe legyen Anthonyvel. Ezt mondta:
- Ugyan, nincs ebben semmi titok. Hatalmas Dmitri soha nem fogja nyíltan kimondani egyik tanulmányában sem, de te is tudod, én is tudom. Ahhoz, hogy rendesen végrehajtsuk a Merkúr Tervet, olyan komplex számítógépre van szükségünk, akár a Merkúron, akár itt, mint amilyen az emberi agy, és ilyet nem tudunk készíteni. Mit jelent ez számunkra azonkívül, hogy eljátszadozunk a Világkongresszussal, pénzt kapunk pótmunkára és esetleges hasznos melléktermékekre?
Anthony önelégült mosollyal az arcán így válaszolt:
- Ezt igazán könnyű megcáfolni. Te magad adtad meg a választ. (Csak tréfált? A kacsa kellemes meleget adó érzése a gyomrában okozta? Vagy a vágy, hogy bosszantsa Ricardót? Esetleg a testvérére vonatkozó, át sem gondolt érzés diktálta? Később egyszerűen képtelen volt megmondani).
- Milyen választ? - Ricardo felemelkedett. Elég magas és szokatlanul cingár volt, mindig fehér kabátot viselt. Úgy látszott, mindent elkövet, hogy két karját összekulcsolva, az ülő Anthony felé tornyosuljon, mint egy kinyitott mérővessző. Milyen választ?
- Azt mondod, olyan komplex számítógépre van szükségünk, mint az emberi agy. Rendben van, ilyet fogunk csinálni.
- Te ütődött, éppen arról van szó, hogy mi nem tudunk…
- Mi nem tudunk. Vannak azonban mások is: - Kik azok a mások?
- Természetesen olyanok, akik aggyal dolgoznak. Mi csak szilárd testtel foglalkozó mérnökök vagyunk. Fogalmunk sincs arról, milyen dódon komplex egy emberi agy, hol van és milyen határig terjed ez a komplexitás. Miért nem vonunk be egy homológust, és terveztetjük meg vele a számítógépet? - Ezzel Anthony nagy adag tölteléket vett ki, és öntelten ízlelgette. Azóta is emlékezett még ennek a tölteléknek az ízére, ámbár arra már nem emlékezett részleteiben, hogy mi történt ezután.
Úgy látta, hogy senki nem vette őt komolyan. Nevettek; és általában úgy gondolták, hogy Anthony ügyesen kivágta magát okoskodásával, így a kacajok Ricardót illették. (Utólag persze mindenki azt állította, hogy komolyan vette a javaslatot).
Ricardo ujjal mutatva Anthonyre, felcsattant:
- Írd ezt le! Annyit mondok csak, tedd meg írásban a javaslatodat. (Legalábbis ez rögződött Anthony emlékezetén. Ricardo azóta megállapította, hogy az ő megjegyzése kifejezetten lelkes volt: "Jó ötlet! Miért nem adod be szabályosan, írásban, Anthony?")
Mindenesetre Anthony lefektette írásban.
Az írás Hatalmas Dmitrihez került, aki négyszemközt megveregette Anthony vállát. Azt mondta, ő is ilyen irányban gondolkodott, de nem ajánlotta fel, hogy ezt jegyzőkönyvben is elismeri. (Anthony azt gondolta, azért, hátha kudarcba fullad az elgondolás. )
Hatalmas Dmitri vezette a megfelelő homológul utáni kutatást. Anthonynek eszébe sem jutott, hogy ez őt is érdekelheti. Nem értett a homológiéhoz, és nem ismert homológost sem, kivéve persze a testvérét, akire nem is gondolt. Legalábbis tudatosan.
Így került szerény szereplőként Anthony a váróterembe. A repülőgép ajtaja kinyílt, számosan kiszálltak és lejöttek.
Amint körbejártak, hogy kezet szorítsanak, Anthony hirtelen a saját arcára csodálkozott rá.
Égett az arca, minden gondolatával azt kívánta, bárcsak ezer mérfölddel távolabb lenne.

4.

William jobban, mint valaha, azt kívánta, bár hamarabb eszébe jutott volna a testvére. Ez kellett volna… bizony ez kellett volna.
De hát itt volt a hízelgő megkeresés és az ezzel járó kellemes izgalom, amely egyre fokozódott benne. Talán szándékosan kerülte a visszaemlékezést.
Kezdjük azzal a megtiszteltetéssel, hogy Hatalmas Dmitri személyesen jött el a fogadtatására. William Dallastól New Yorkig repülőn jött, ami nagyon izgató volt a számára, miután titokban szerette a detektívregényeket. Ezekben nők és férfiak mindig testileg utaztak olyankor, amikor titkolózásra volt szükség. Végtére az elektronikus utazás köztulajdon volt, legalábbis a detektívregényekben, ahol bármilyen fajta sugárnyalábot kivétel nélkül lehallgattak.
William ezt meg is mondta, félig-meddig morbid humorral, de úgy látszott, hogy Dmitri nem figyel. William arcát bámulta ugyanis, és a gondolatai láthatóan máshol jártak.
- Elnézést, valakire emlékeztet - mondta végül.
(És ez még mindig nem árult el semmit Williamnek. Hogyan volt ez lehetséges, alkalmanként eltöprengett rajta.) Hatalmas Dmitri kicsi, pufók férfi volt, aki látszólag állandóan kacsingatott, még olyankor is, amikor kijelentette, hogy aggódik. Kerek, duzzadt orra, markáns arca és nőies megjelenése volt. Hangsúlyozta vezetéknevét, és olyan gyorsan hozzátette, hogy William azt gondolta, gyakran mondhatta él: "barátom, a nagyság nem kizárólag a termetre vonatkozik. "
Az ezt követő beszélgetés során William gyakran tiltakozott. Nem tud semmit a számítógépekről. Semmit! Halvány fogalma sincs arról, hogyan működnek, miként történik a programozásuk.
- Nem számít, nem számít - mondta Dmitri, kifejező kézmozdulattal söpörve félre ezt a szempontot. - Mi ismerjük a számítógépet, mi tudunk programokat készíteni. Csak annyit mondjál meg nekünk, milyen számítógépet kell csinálni ahhoz, hogy úgy működjék, mint egy agy, ne úgy, mint egy számítógép.
- Dmitri, nem vagyok biztos benne, elég jól ismerem-e az agy működését ahhoz, hogy el tudjam ezt mondani neked mondta William.
- Te vagy a világ legjobb homológosa. Ezt gondosan ellenőriztem - mondta Dmitri, ezzel ezt el is intézte.
William egyre jobban elkomorult. Feltételezte, az ilyesmi elkerülhetetlen. Nyomj be valakit valamilyen specialitásba elég mélyen és hosszú ideig, mire automatikusan azt fogja feltételezni, a specialisták minden más téren mágusok, és bölcsességük mélységét a saját tudatlanságuk magassága alapján kell megítélni… Ahogyan múlt azonban az idő, William jóval többet tanult meg a Merkúr Tervből, mint amennyit akkoriban örömmel vett.
Végül ezt mondta:
- Akkor minek kell egyáltalán számítógépet használni? Miért nem a saját emberetek vagy több ember felváltva fogadja az anyagot a robottól, és küld vissza utasításokat?
- Ó, ó, ó - mondta Dmitri, buzgóságában csaknem kiesve a székéből. - Tudod, ezzel nem vagy tisztában. Az emberek túlságosan lassúak annak az anyagnak a gyors elemzésére, amelyet a robot vissza fog küldeni: hőmérsékleteket és gáznyomást, kozmikus sugárzás áramlását és nap-szél erősségeket, vegyi ötvözeteket és talajösszetételt, valamint könnyűszerrel további három tucat adatot. Akkor még el kell dönteni a rá következő lépést is. Emberi lény csak irányítani tudná a robotot, de nem hatékonyan; a számítógép lenne a robot. Azután így folytatta:
- Az emberek túlságosan gyorsak is. Bármilyen sugárzás tíztől huszonkét perc alatt teszi meg a körutat a Merkúr és a Föld kőzött, attól függően, hogy ezek hol tartanak a körpályájukon. Ezzel nem lehet mit kezdeni. Elvégzel egy megfigyelést, kiadsz egy utasítást, de nagyon sok minden történt a megfigyelés eszközlése és a válasz visszaérkezése között. A emberek nem tudnak alkalmazkodni a fénysebesség lassúságához, de a számítógép számításba tudja venni ezt… Ugyan, William, segíts rajtunk.
William komoran mondta:
- Örömmel veszem, ha konzultálsz velem, s ha ez hasznodra válhat. Magán-tévéhullámhosszom a rendelkezésedre áll.
- De hát nem konzultációt akarok. Velem kell jönnöd. - Testileg? - kérdezte megütközve William.
- Igen, természetesen. Egy ilyen tervet nem lehet úgy kivitelezni, hogy egy lézersugár két oldalán üldögélnek, középütt egy hírtovábbító műholddal. Hosszú távon ez túlságosan költséges, túlságosan kényelmes, és persze teljességgel nélkülözi a négyszemköztiséget…
Ez olyan, mint egy detektívregény - döntötte el William. - Gyere át Dallasba, hadd mutassuk meg neked, amink van. Hadd mutassuk meg a felszerelésünket. Beszélgess el a számítógépeseinkkel. Ismertesd meg velük az elgondolásaidat - mondta Dmitri.
Itt az ideje, hogy határozott legyek - gondolta William. Így szólt:
- Dmitri, itt megvan nekem a saját munkám. Fontos munka, amelyet nem akarok itt hagyni. Ha azt teszem, amit te akarsz, hogy megtegyek, az hónapokra elszakíthat a laboratóriumomtól:
- Hónapokra! - mondta Dmitri nyilvánvalóan megütközve. - Drága William, évekig eltarthat. De hát ez a munkád. - Nem, nem ez. Tudom, hogy mi a munkám, és egy robot irányítása a Merkúron nem az.
- Miért nem? Ha rendesen végzed el, többet fogsz megtudni az agyról csupán annak kikísérletezésével, hogy egy számítógép úgy dolgozzék, mint egy agy. Úgy fogsz végül visszatérni, hogy jobban fel leszel készülve annak elvégzésére, amit most a munkádnak gondolsz. És amíg távol vagy, nem lesznek társaid, akik elvégzik a tennivalóid? Nem tudsz velük állandó kapcsolatban lenni lézersugár és televízió útján? Nem tudod alkalmanként meglátogatni New Yorkot? Persze rövid időre.
William izgatott lett. Megragadta az a gondolat, hogy másik irányból elindulva tud az agyon munkálkodni. Ettől kezdve azt figyelte meg, hogy kifogásokat keres az elmenetelre, legalább látogatásra, legalább annak megtekintésére, milyen ez az egész… Hiszen bármikor visszajöhet.
Ezután következett Dmitri látogatása a régi New York romjaihoz, amelyet mesterkéletlen izgalommal élvezett. Persze nem is volt nagyszerűbb látvány, mint a Katasztrófa előtti régi New York haszontalan gigantomániájának látványa. William kezdett arra gondolni, vajon az út nem nyújtana-e neki is alkalmat látnivalók megtekintésére.
Azon is elkezdett gondolkodni, hogy már egy ideje fontolgatja új ágyastárs megtalálásának a lehetőségét, és kényelmesebb lenne, ha másik földrajzi területen találna egyet, ott, ahol nem maradna tartósan.
Szóval ilyen előzmények után került el végül Dallasba és lépett ki a tetőre, ahol ismét ott volt a megelégedettségtől sugárzó arcú Dmitri. Azután a kis ember összeszűkült szemmel elfordult, és ezt mondta:
- Tudtam… Milyen figyelemre méltó hasonlóság! William szeme tágra nyelt, és láthatóan hátrahőkölt. Saját arcának látása tüstént meggyőzte arról, hogy Anthony áll előtte.
Világosan észrevette Anthony arcán a rokonság eltemetésére irányuló vágyat. Williamnek mindössze annyit kellett volna mondania: - Milyen figyelemre méltó! - és ezzel kész. Végtére az emberiség génrendszere elég komplex volt ahhoz, hogy bármilyen elfogadható mértékig előfordulhasson rokonság nélkül is hasonlóság.
William azonban homológus volt, tehát ezt mondta:
- Ez biztosan Anthony, a testvérem.
- A testvéred? - kérdezte Dmitri.
- Apámnak két fia volt ugyanattól a nőtől, az anyámtól. Különös emberek voltak - mondta William.
Azután kinyújtott kézzel előrelépett, és Anthonynek nem volt más választása, mint hogy kezet fogjon. Ez az esemény volt a társalgás egyetlen témája számos ezt követő napon keresztül.

5.

Gyenge vigasz volt Anthony számára, hogy William meglehetősen bűnbánó volt, amikor megtudta, isit tett.
Aznap este együtt üldögéltek vacsora után, és William ezt mondta:
- Bocsánatot kérek. Azt gondoltam, vége szakad, ha túlesünk a legrosszabbján. Úgy tűnik, nem ez történt. Még nem írtam alá semmit, nem kötöttem szabályos megállapodást. El fogok menni.
- Mi lenne ebben a jó? - kérdezte kelletlenül Anthony. Most már mindenki tudja. Két test és egy arc. Ez elég ahhoz, hogy hányjon valaki.
- Ha elmegyek…
- Nem mehetsz el. Ez az egész az én ötletem.
- Hogy idehozass engem? - William súlyos szemhéja olyan magasra emelkedett, amilyenre csak lehetett, és a szemöldöke is felhúzódott.
- Nem, persze hogy nem. Hogy egy homológost hozzanak ide. Honnan tudhattam volna, hogy téged fognak küldeni?
- De ha elmegyek…
- Nem. Most egyetlen dolgot tehetünk, hogy legyőzzük a problémát, ha egyáltalán lehet. Akkor nem számít majd ez a dolog. (Minden meg van bocsátva azoknak, akik sikeresek, gondolta. )
- Nem tudom, hogy tudok-e…
- Meg kell próbálnunk. Dmitri ránk fogja ezt lőcsölni. Túlságosan jó az esély. - Anthony Dmitri hangját utánozva így folytatta: - "Ti ketten testvérek vagytok, és jól megértitek egymást. Miért ne dolgoznátok együtt?" - Azután dühösen folytatta, most a saját hangján: - Meg kell tennünk. Azzal kezdeném, hogy mit csinálsz te, William? Úgy értem, pontosabban annál, amit a "homológia" szó önmagában elárul.
William felsóhajtott.
- Kérlek, bocsáss meg… Autista gyerekekkel dolgozom. - Attól tartok, nem tudom, mit jelent ez. .
- Nos, hosszadalmas csűrés-csavarás helyett, olyan gyerekekkel foglalkozom, akik nem nyúlnak ki a világ felé, nem tartanak kapcsolatot másokkal, hanem magukba zárkóznak, és bórlik úgy veszi őket körül, mint egy áthághatatlan fal. Azt remélem, hogy egy napon meg fogom tudni gyógyítani őket.
- Ezért nevezed magad Anti-Autnak?
- Igen, ami azt illeti.
Anthony röviden felkacagott, de igazán nem jókedvűen.
William modora hűvösebb lett.
- Ez tisztességes név.
- Biztos vagyok benne, hogy az - motyogta sietve Anthony, de képtelen volt megfelelőbb bocsánatkérést előadni. Erőt véve magán, folytatta a témát: - értél el előrehaladást?
- A gyógyítás irányában? Nem, eddig még nem. A megértés irányában azonban igen, és minél jobban megértem… Beszéd közben William hangja átforrósodott, szeme a távolban kalandozott. Anthony felismerte, hogy azért, mert örömmel töltötte el szívét-lelkét, amiről beszélt, szinte minden másról megfeledkezve. Önmaga is elég gyakran érzett ilyesmit.
Most, amennyire csak képes volt, odafigyelt valamire, amit nem értett meg valójában. Ő is elvárná Williamtől, hogy figyeljen rá.
Milyen világosan emlékezett vissza. Akkor azt hitte, hogy nem fog, de abban az időben persze nem volt tudatában annak, hogy mi történik. Az utólagos éleslátás tükrében visszagondolva arra jött rá, hogy szóról szóra emlékezik egész mondatokra.
William folytatta:
- Úgy vettük észre, hogy az autista gyerek nem mulasztja el a benyomások fogadását, sőt azt sem, hogy valamilyen bonyolult módon lefordítsa őket. Valójában inkább helyteleníti és elutasítja őket, nem vesztve el azonban a tökéletes kommunikációra való képességet olyankor, amikor olyan benyomás éri, amelyet helyesel.
- Ah! - mondta Anthony, csak annyi hangot adva ki, amennyi jelezte, hogy figyel.
- Semmilyen hagyományos módon nem tudod kivezetni őt az autizmusából, mert ugyanúgy elutasít téged, mint a világ többi részét. Ha azonban tudati őrizetbe helyezzük ót…
- Micsodába?
- Ez olyan technikánk, amelynél gyakorlatilag az agy elvár lik a testtől, és funkcióit a testre való tekintet nélkül látja el. Meglehetősen bonyolult technika, amelyet a saját laboratóriumunkban fejlesztettünk ki, valójában… - Szünetet tartott.
- Te magad? - kérdezte szelíden Anthony.
- Valójában igen - mondta William enyhén elpirulva, de látható örömmel. - Tudati őrizetben megtervezett hallucinációkkal látjuk el a testet, és megkülönböztető elektro encefalográfiával figyeljük az agyat. Így nyomban többet tudunk meg az autista egyénről; milyen benyomások érzetét kívánja leginkább; és az agyról is többet tudunk meg általában.
- Ah - mondta Anthony, és ez most valódi ah volt. - És mindazt, amit megtudtál az agyakról, nem tudod egy számítógép működésére alkalmazni?
- Nem. Semmi esély sincs rá, és ezt megmondtam Dmitrinek. Semmit nem tudok a számítógépekről, és nem tudok eleget az agyakról - válaszolta William.
- Mi van akkor, ha megtanítom neked a számítógépek kezelését, és pontosan megadom neked, hogy mire van szükségünk?
- Ez sem használ. Ez…
- Testvér - mondta Anthony, megpróbálva hangsúlyozni a szó jelentőségét. - Tartozol nekem valamivel. Kérlek, őszintén próbáld meg átgondolni a problémánkat. Kérlek, kíséreld meg a számítógépeinknél alkalmazni mindazt, amit az agyról tudsz.
William bizonytalanul feszengett, azután megszólalt:
- Megértem a helyzeteteket. Meg fogom próbálni. Őszintén meg fogom próbálni.

6.

William megpróbálta, és miként Anthony előre látta, hogy-hogy ketten együtt dolgozzanak. Eleinte hellyel-közzel találkoztak másokkal is, és William igyekezett kihasználni annak a bejelentésnek a sokkhatását, hogy testvérek, miután nem volt értelme a tagadásnak: Ez azonban idővel megszánt, és bekövetkezett a szándékos nem találkozás. Amikor William felkereste Anthonyt, vagy Anthony kereste fel Williamet, ha valaki más volt jelen, csendben beleolvadt a falakba.
Ők maguk hozzászoktak egymáshoz, és néha úgy beszélgettek, mintha nem hasonlítanának egymásra, és nem lettek volna közös gyermekkori emlékeik.
Lehetőleg mellőzve a technikai nyelvet, Anthony megvilágította a számítógéppel szembeni követelményeket, és William hosszas gondolkodás után elmagyarázta, szerinte hogyan működhetne egy számítógép többé-kevésbé úgy, mint egy agy.
- Lehetséges lenne ez? - kérdezte Anthony.
- Nem tudom. Nem vágyódom a kipróbálására. Lehet, hogy nem működne, lehet, hogy igen.
- Beszélnünk kell Hatalmas Dmitrivel.
- Először vitassuk meg egymás közt, és lássuk, hol tartunk. Akkor elmehetünk hozzá úgy, hogy van egy józan javaslatunk, ahogyan mi össze tudtuk állítani. Ha nincs ilyen, nem megyünk el hozzá.
Anthony habozott.
- Mindkehen elmegyünk hozzá? William gyengéden mondta:
- Legyél te a szószólóm. Nincs ok arra, hogy együtt kelljen bennünket látni.
- Köszönöm, William. Ha lesz ebből valami, teljes elismerésben foglak részesíteni. 
- Emiatt nem aggódom. Ha lesz ebből valami, azt hiszem, én leszek az egyetlen, aki működtetni tudja - mondta William. Öt vagy hat találkozó alatt kidolgozták. Ha Anthony nem lett volna rokon, és nem állt volna fenn köztük olyan kínos érzelmi helyzet, William maradéktalanul büszke lett volna öccsére idegen területen tanúsított gyors felfogása miatt.
Ezután hosszú megbeszélések következtek Hatalmas Dmitrivel. Lényegileg megbeszélések következtek mindenkivel. Megszámlálhatatlan napon keresztül Anthony foglalkozott velük, utána eljöttek, és külön Williamet látogatták meg: Végül elkeserítően hosszú terhességi idő után jóváhagyták azt, amit Merkúr Számítógépnek neveztek el.
William némileg megkönnyebbülve tért vissza New Yorkba. Nem szándékozott New Yorkban maradni (lehetségesnek tartotta volna ezt az elgondolást két hónappal korábban?), de sok volt a tennivaló a Homológiai Intézetben.
Persze több megbeszélésre volt szükség, hogy elmagyarázza saját laboratóriumi csoportjának, mi is történt, miért kellett neki elhagyni őket, és hogyan kell folytatniuk nélküle a saját tervezeteiket. Ezután került sor Dallasban egy sokkal jobban előkészített megérkezésre. A szükséges berendezés és két ifjú asszisztens állt rendelkezésre az előre meg nem határozott idejű tartózkodáshoz.
Képletesen szólva, William hátra sem nézett. Saját laboratóriuma és annak szükségletei kiestek a gondolataiból. Most már új feladatának volt teljességgel elkötelezve.
Ez volt a legrosszabb időszak Anthony számára. A William távolléte alatti megkönnyebbülés nem hatotta át teljesen, és elkezdődött az ideges töprengés, hogy talán a kilátások ellenére William nem fog visszatérni. Nem küldhetne egy helyettest, valaki mást, bárki mást? Valakit, akinek másféle az arca, hogy Anthonynak ne kelljen úgy éreznie magát, mint egy kéthátú, négylábú szörny egyik felének?
De hát William ilyen volt. Anthony figyelte, amint a szállítógép átszelte a levegőt, a távolból nézte, amikor kirakodtak. Még a távolból is meglátta azonban Williamet.
Erről ennyit. Anthony elment. Aznap délután meglátogatta Dmitrit.
- Igazán nincs szükség rá, hogy itt maradjak, Dmitri. Kidolgoztuk a részleteket, valaki más vehetné át.
- Nem, nem. Elsősorban tied volt az ötlet, neked kell megvalósítanod. Semmi értelme nincs feleslegesen megosztani az elismerést - mondta Dmitri.
Anthony arra gondolt: senki nem vállalja a kockázatot. Még mindig lehetséges a kudarc, tudhattam volna.
Tudta is, de azért így szólt:
- Megértheted, hogy nem tudok Williammel dolgozni.
- Ugyan miért nem? Olyan jól dolgoztatok együtt. - mondta Dmitri csodálkozást színlelve.
- Dmitri, emiatt pattanásig feszültek az idegeim, és többet nem bírnak el. Ne hidd, hogy nem tudom, milyen látványt nyújtunk.
- Drága barátom, feleslegesen eltúlzod ezt. Tény, hogy az emberek bámulnak. Végtére ezért emberek. De hát meg fogják szokni. Én már megszoktam.
Nem szoktad meg, te dagadt hazug - gondolta Anthony. Ezt mondta viszont:
- Én nem szoktam meg.
- Nem látod ezt helyesen. Furcsa szüleitek voltak, de hát végül is nem volt törvénytelen, amit tettek, csak furcsa, csak furcsa. Ez nem a te hibád vagy Williamé. Egyikőtöket sem lehet okolni.
- Magunkon viseljük a jelet - mondta Anthony, gyors kézmozdulattal az arcára mutatva.
- Ez nem olyan jelzés, amilyenre gondolsz. Én látom a különbségeket. Neked kifejezetten fiatalosabb a megjelenésed, a hajad hullámosabb. Csak első pillantásra lehet hasonlóságot látni. Rajta, Anthony, annyi időd lesz, amennyit akarsz, annyi segítséged lesz, amennyire szükséged van, minden berendezés a rendelkezésedre áll, amit fel tudsz használni. Biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen fog működni. Gondolj az elégtételre…
Anthony persze elgyöngült és beleegyezett, hogy legalább a berendezést segíti felállítani Williamnek. William is meg volt győződve arról, hogy nagyszerűen fog működni. Nem úgy lelkendezett, mint Dmitri, hanem a maga csendes módján bizakodott.
- Ez csak megfelelő csatlakozások kérdése, ámbár el kell ismernem, ez jókora "csak". A te dolgod az lesz, hogy elrendezed az érzéki benyomásokat egy külön képernyőn. Így tudunk alkalmazni… nos, nem mondhatom, hogy kézi vezérlést, ugye… így tudunk alkalmazni szellemi vezérlést a hatálytalanításra, ha szükség van rá - mondta William.
- Ezt meg lehet csinálni - mondta Anthony.
- Akkor rajta! Nézd, legkevesebb egy hétre lesz szükségem a csatlakozások elrendezésére és annak biztosítására, hogy az utasítások…
- Programozás - mondta Anthony.
- Nos, ez a te területed, ezért a te szakszókincsed fogom használni. Az asszisztenseim és én programozni fogjuk a Merkúr Számítógépet, de nem a ti módszeretekkel.
- Remélem is, hogy nem. Azért volt szükségünk egy homológusra, hogy sokkal kifinomultabb programot állítson össze, mint amilyet egymagában egy telemetrikus tud. - Kísérletet sem tett arra, hogy elrejtse az öngyűlölő gúnyt a szavaiban.
William nem törődött a hanghordozással, csak a kijelentést vette tudomásul.
- Egyszerűvel fogjuk kezdeni. Sétáltatjuk a robotot mondta.

8.

Egy hét múlva a robot ezer mérföldnyire, Arizonában sétált. Mereven járt, néha elesett, néha megcsörrent a bokája valamilyen akadályon, olykor pedig megfordult egyik lábán, és elindult egy meglepően új irányban.
- Olyan, mint egy járni tanuló kisbába - mondta William. Dmitri eljött időnként, hogy lássa az előrehaladást.
- Ez igazán figyelemre méltó - volt a szavajárása. Anthony nem ezt gondolta. Hetek teltek el, azután hónapok. A robot fokról fokra többet és többet tett, ahogyan a Merkúr Számítógépet fokról fokra egyre inkább komplex programmal működtették. (William hajlott arra, hogy a Merkúr Számítógépet úgy említse meg, mint agyat, de Anthony ehhez nem járult hozzá.) Semmi nem volt elég jó neki, ami történt.
- William, ez nem elég jó - mondta végül. Nem aludt előző éjszaka.
- Nem furcsa? Éppen meg akartam mondani, hogy úgy gondolom, nagyjából kikaptunk - mondta hűvösen William. Anthony nehezen türtőztette magát. A Williammel való együttműködés és a robot pilinckázása miatti feszültség együttesen több volt, mint amennyit el tudott viselni.
- William, le fogok mondani. Az egész munkáról. Nagyon sajnálom… nem miattad.
- Anthony, igenis miattam.
- Nem teljesen miattad, William. Ez kudarc. Nem fogjuk tudni megcsinálni. Látod, milyen esetlenül viselkedik a robot a körbejárási jelzésre, egy másodperc jelentéktelen törtrésze után, pedig még a földön van, mindössze ezer mérföldnyire. A Merkúron percekre fog rúgni a késedelem, percekre, amelyeket a Merkúr Számítógépre kell bízni. Őrültség arra gondolni, hogy működni fog.
William így szólt:
- Anthony, ne mondj le. Most nem mondhatsz le. Azt javasolom, küldjük el a robotot a Merkúrra. Meg vagyok győződve, hogy készen áll erre.
Anthony hangosan és sértően felkacagott. - William, te bolond vagy!
- Nem vagyok az. Azt gondolod, nehezebb lesz a Merkúron, de nem lesz. A Földön nehezebb. Ez a robot a Föld átlagos nehézségi erejének egyharmadára van tervezve, és a teljes nehézségi erő mellett működik Arizonában. 400 °C-ra van tervezve, és 30 °C a hőmérséklet. Vákuumra van tervezve, ehhez képest levesszerű légkörben kell dolgoznia.
- Ennek a robotnak el kell viselnie a különbséget.
- Gondolom, a fémszerkezet el is viseli, de mi a helyzet az itteni számítógéppel? Nem dolgozik jól egy olyan robottal, amelyik nem abban a környezetben van, amelyikre tervezték. Nézd, Anthony, ha annyira komplex számítógépet akarsz, mint amilyen az agy, tudomásul kell venned a túlérzékenységet is. Gyere, kössünk egy megállapodást. Ha velem együtt ki fogod erőltetni, hogy a robotot küldjék fel a Merkúrra, ez hat hónapot fog jelenteni, és én erre az időre tanulmányi szabadságot fogok kivenni. Meg fogsz tőlem szabadulni.
- Ki fog vigyázni a Merkúr Számítógépre?
- Már tudod, hogyan működik, és itt fogom hagyni a két emberemet, hogy segítsenek neked.
Anthony mérgesen rázta a fejét.
- Nem vállalhatom a felelősséget a Számítógépért, és nem fogom vállalni a felelősséget azért a javaslatért, hogy küldjük el a Merkúrra a robotot. Nem fog működni.
- Biztos vagyok benne, hogy fog.
- Nem lehetsz biztos, a felelősség pedig az enyém. Én vagyok az, akinek el kell vinnie a balhét. Neked ez semmi. Anthony később úgy gondolt vissza erre, hogy ez volt a sorsdöntő pillanat. William feladhatta volna, Anthony lemondhatott volna. Minden elveszhetett volna.
William azonban ezt mondta:
- Nekem semmi? Nézd, papának volt ez a dolga Mamával. Rendben van, én is sajnálom. Annyira sajnálom, amennyire csak lehet, de ez megtörtént, és valami furcsa jött ki belőle. Amikor Papáról beszélek, a te Papádat is értem rajta, és egy csomó pár van, aki elmondhatja magáról, hogy két fiútestvér, két leánytestvér, egy fiú- és egy leánytestvér. És amikor azt mondom, Mama, a te mamádra gondolok, és van egy csomó pár, aki szintén mondhatja ezt. De egyetlen olyan párt sem ismerek, de még csak nem is hallottam egyetlen olyan párról sem, akinek ugyanaz a Papája és a Mamája.
- Ezt tudom - mondta komoran Anthony.
- Igen, de nézd ezt az én szemszögemből - mondta gyorsan William. - Homológus vagyok. Génrendszerekkel dolgozom, Gondoltál valaha a mi génrendszerünkre? Osztozunk mindkét szülőnkön, ami azt illeti, hogy a mi génrendszereink szorosabban összetartoznak, mint bármelyik másik páré ezen a bolygón. Ezt a kettőnk arca is bizonyítja.
- Ezt is tudom.
- Nos, így ha ez a tervezet működnék, és ebből dicsőség hárulna rád, a te génrendszeredről bizonyulna be, hogy milyen nagyon hasznos volt az emberiség számára - és ez nagyon sokat jelentene az én génrendszeremnek is… Hát nem látod, Anthony? Osztozom veled a szüleiden, az arcodon, a génrendszereden, ezért enyém a dicsőséged is, dicstelenséged is. Az enyém, csaknem annyira, mint a tiéd, és ha elismerés vagy kárhoztatás jut nekem, az csaknem annyira a tiéd, amennyire az enyém is. Kell, hogy érdekeljen a sikered! Olyan erre az indítóokom, amilyenje senki másnak nincs a Földön - tisztán önző, olyan önző, hogy biztos lehetsz benne. Anthony, a te oldaladon állok, mert nagyon közel vagy hozzám!
Hosszú ideig néztek egymásra, és Anthony első alkalommal tette ezt anélkül, hogy felfigyelt volna az arcra, amely az övé volt.
William így szólt:
- Kérjük meg tehát, hogy küldjék el a robotot a Merkúrra. És Anthony beadta a derekát. Miután Dmitri, aki alig várta ezt, hozzájárult a kéréshez, Anthony a nap nagy részét mélyen elgondolkodva töltötte el.
Azután felkereste Williamet, és így szólt: - Figyelj!
Hosszú szünet következett, amelyet William nem szakított meg.
Anthony ismét ezt mondta: - Figyelj!
William türelmesen várt. Anthony ezt mondta:
- Valójában nincs szükség arra, hogy elmenj. Biztos vagyok benne, hogy nem szeretnéd, ha a Merkúr Számítógépet más kezelné helyetted.
William így szólt:
- Úgy érted, te szándékozol elmenni?
Anthony ezt mondta:
- Nem, én is maradok.
Ezalatt Anthony úgy érezte, mintha beszéd közben két kéz szorongatta volna a légcserét. Most mintha erősödött volna a szorítás, de sikerült kinyögnie a legnehezebb kijelentést:
- Nem kell elkerülnünk egymást. Nincs rá szükség. William meglehetősen bizonytalanul mosolygott. Anthony egyáltalán nem mosolygott, hanem gyorsan elment.

9.

William felnézett a könyvéből. Legalább egy hónap telt el azóta, hogy abbahagyta az enyhe meglepődést olyankor, amikor Anthony belépett.
- Valami baj van? - kérdezte.
- Ki tudja? Most jönnek be a sima leszállás miatt. Működik a Merkúr Számítógép?
William tudta, hogy Anthony pontosan ismeri a Számítógép állapotát, de azt mondta:
- Holnap reggeltől, Anthony. - És nincs semmi probléma? - A világon semmi.
- Akkor meg kell várnunk a sima leszállást. - Igen:
Anthony ezt mondta:
- Valami baj fog történni.
- A rakétatudomány otthonos az ilyesmiben. Nem lesz semmi baj .
- Mennyi munka megy pocsékba.
- Még nem ment pocsékba. Nem is fog. Anthony megjegyezte:
- Talán igazad van. - Mélyen zsebre dugott kézzel nekilódult, de közvetlenül az ajtó előtt megállt.
- Köszönöm!
- Mit, Anthony?
- Hogy… vigasztaltál.
William fanyarul mosolygott, és megkönnyebbült, hogy nem látszanak az érzelmei.

10.

Gyakorlatilag a Merkúr Terv teljes személyi állománya kéznél volt a kritikus pillanatban. Anthony, akinek nem volt végrehajtandó feladata, a háttérben maradt, szemét a képernyőre függesztve. A robotot aktiválták, és vizuális üzenetek érkeztek tőle.
Legalábbis vizuálissal egyenértékűként jelentek meg, de egy homályos fényen kívül még nem mutattak semmit. Feltételezhetően ez volt a Merkúr felülete.
Árnyak suhantak át a képernyőn, valószínűleg a felület egyenetlenségei voltak. Anthony szabad szemmel nem tudta megmondani, de azok az ellenőrzők, akik az adatokat a segítőeszköz nélküli szemnél jóval kifinomultabb módszerekkel elemezték, nyugodtnak látszottak. A vészhelyzet bekövetkezését jelző kis, piros lámpák egyike sem égett. Anthony inkább a kulcsmegfigyelőket nézte, mint a képernyőt.
Lent kellett volna lennie a Számítógépnél Williammel és a többiekkel. Csak akkor fogják beindítani, ha a sima leszállás megtörtént, Lent kellene lennie. Nem tudott lent lenni.
Az árnyak gyorsabban suhantak a képernyőn. A robot leereszkedett… túl gyorsan? Bizonyára túl gyorsan!
Még egy utolsó ködfátyol és egyöntetűség, azután fókuszáthelyezés, amitől a ködfátyol először sűrűbb, azután vékonyabb lett. Egy hang hallatszott, és számos másodperc múlt el, amíg Anthony rájött arra, mit mond a hang:
- Sima leszállás végrehajtva! Sima leszállás végrehajtva! Ekkor morgás keletkezett, amely a saját maguknak elismerést mondók zümmögésévé változott addigra, amíg újabb változás nem történt a képernyőn. A szavak és nevetés hangja elhalt, mintha beleütközött volna a csend falába.
Változott ugyanis a képernyő, változott, és a kép élesebb lett. A csillogó, ragyogó napsütésben, amely áttűz a gondosan szűrt képernyőn, most egy gömböt láthattak, amelynek egyik oldala vakító fehér, a másik oldala koromfekete volt. Először jobbra, azután visszafelé balra csúszott, mintha egy szemár először balra, azután jobbra néz. Egy fémkéz jelent meg a képernyőn, mintha a szempár saját magának egy részét nézné.
Anthony hangja harsant fel végül:
- A Számítógép belépett!
Úgy hallotta ezeket a szavakat, mintha valaki más kiáltott volna. Kiviharzott a szobából, lerohant egy lépcsőn, végigszaladt egy folyosón, maga mögött hagyva a hangok egyre erősödő moraját. Miután bebukott a Számítógép szobájába, felüvöltött:
- William, ez tökéletes, ez… William azonban felemelte a kezét:
- Pszt! Kérlek! Nem akarom, hogy bármilyen hangos szenzáció hatoljon be, leszámítva a robottól eredőt.
- Arra gondolsz, hogy hallhat bennünket? - suttogta Anthony.
- Talán nem, de nem tudom. - A Merkúr Számítógép szobájában volt egy másik, kisebb képernyő. A helyszín eltérő lett, és folyton változott; a robot mozgásban volt.
William ezt mondta:
- A robot kitapogatja az útján azért esetlenek a léptei. Hét perc késés van az utasítás és a válasz között, így ez megengedhető.
- Már most biztosabban jár azonban, mint valaha Arizonában. Nem gondolod te is, William? - Anthony megragadta William vállát, és rázni kezdte, miközben nem vette le a szemét a képernyőről.
- Ebben biztos vagyok, Anthony - válaszolta William.
Perzselő volt a Nap a fehér és fekete ellentétének világában. Fehér volt a nap a fekete égen, a fehér, dombos talaj fekete felhők között veszett el. Elkeveredett a Nap sugárzásának kitett fém minden négyzetcentiméterének tiszta, édes illata a túloldal éppen ellentétes halálszágóval.
Felemelte a kezét, nézegette, és számba vette az ujjait. Forrók, forrók, forrók. Forgatta őket, azután mindegyiket egyenként a másik árnyékába tette. A forróság lassan mérséklődött, a változás érzékelhetővé tette a tiszta, kellemes vákuumot.
A vákuum azonban nem volt teljes. Kiegyenesítette és felemelte mindkét karját a feje fölé. Az érzékelőpontok a csuklóin megérezték a gőzöket - ón és ólom enyhe, finom lehelete gomolygott a túltengő higanyban.
A lába felől érződött a legsűrűbb illat, a szilikátok valamennyi változatát megjelölte az összes fémion, azokkal egyesülve vagy tisztán elkülönülve. Egyik lábát elmozdította a csikorgó, megkeményedett poron át, és megérezte a változásokat, amelyek olyanok voltak, mint egy lágy, nem teljesen rendszertelen szimfónia.
A Nap pedig ott volt minden fölött. Felnézett rá, nagy és erős, fényes és forró volt, hallotta a vidámságát. Nézte a pereme körüli domborulatok lassú felemelkedését, és hallgatta mindegyiknek a pattogó hangját és a széles arc többi örömteli zaját is. Amikor elsötétítette a hátfényt, megjelent a hidrogén vörös gomolygásának kiforrott, alt kitörése, a sistergő, mozgó napfáklyák tompa süvítése közepette a mély basszus, egy villanás alkalmi, törékeny jajdulása, a gamma-sugarak és kozmikus részecskék pingpongszerű pattogása és mindenekfelett, minden irányban a Nap állagának a kozmikus szélben felemelkedő és visszahúzódó, lágy, bágyasztó, örökké megújuló lehelete, amely utána nyúlt, és dicsfénnyel árasztotta el.
Felugrott, és soha nem érzett szabadsággal lassan felemelkedett a levegőbe. Amikor talajt ért, ismét felugrott, szaladt és ugrott, azután megint futott, egy olyan testtel, amely tökéletesen reagált erre a dicsőséges világra, erre a paradicsomra, amelyben találta magát.
A hosszú időre elkallódott idegen végre a paradicsomban volt.
William így szólt: - Ő rendben van.
- De hát mit csinál?! - kiáltott fel Anthony.
- Rendben van. A programozás működik. Kipróbálta az érzékszerveit. Most különböző látási megfigyeléseket hajt végre. Letompította a Nap fényét, és tanulmányozta. Ellenőrizte a légkört és a talaj vegyi természetét. Minden működik.
- De miért rohan?
- Anthony, azt hiszem, ez a saját ötlete. Ha egy agyhoz hasonlóan bonyolult számítógépet akarsz programozni, számíthatsz rá, hogy lesznek saját elképzelései.
- Szaladás? Ugrálás? - Anthony gondterhelt arccal fordult William felé. - Meg fogja rongálni magát. Te tudod kezelni a Számítógépet. Ez túlműködés. Állítsd le.
William élesen válaszolt:
- Nem, nem fogom megtenni. Vállalom annak az esélyét, hogy megrongálja magát. Hát nem érted meg? Most boldog! A Föld egy olyan világot jelentett a számára, amilyenhez soha nem volt tökéletesen felszerelve. Most a Merkúron van, olyan testtel, amely tökéletesen igazodik a környezetéhez, olyán tökéletesen igazodik, amennyire száz különlegesen képzett tudós el tudta készíteni. Ez paradicsom a számára, engedd, hadd élvezze.
- Élvezze? Hiszen robot.
- Én nem a robotról beszélek. Én az agyról beszélek, az agyról, amely itt él.
Az üvegbe zárt vezetékkel gondosan és féltő igyekezettel felszerelt Merkúr Számítógép kényesen megőrzött megközelíthetetlenségben lélegzett és élt.
- Randall az, aki a paradicsomban van. Megtalálta azt a világot, amelynek kedvéért autista módon menekült az ittenitől. Új teste tökéletesen beleillik mostani világába, cserébe azért a világért, amelybe a régi teste egyáltalán nem illett bele - mondta William.
Anthony elámulva nézte a képernyőt. - Úgy tűnik megnyugszik.
- Persze, és örömében még jobban fogja végezni a dolgát mondta William.
Anthony mosolyogva mondta:
- Akkor ezt mi csináltuk, te és én? Csatlakozzunk a többiekhez, és hagyjuk, hogy hízelegjenek nekünk, William?
- Együtt? - kérdezte William.
Anthony belekarolva válaszolt:
- Együtt, testvér!