Egy fiú legjobb barátja

- Hol van Jimmy, drágám? - kérdezte Mr. Anderson.
- Kint a kráternál - felelte Mrs. Anderson. - Nem történhet semmi baja, mert Robopó is vele van… Megérkezett?
- Igen. A rakétaállomáson van, és éppen most végzik el rajta a vizsgálatokat. Különben már én is alig várom, hogy találkozhassam vele. Egyetlen hozzá hasonlót sem láttam, mióta 15 évvel ezelőtt elhagytam a Földet. A filmek persze nem számítanak.
- Jimmy sem találkozott még eggyel sem - mondta Mrs. Anderson.
- Mert ő Holdszülött, és nem látogathat el a Földre. Éppen ezért hozattam ide egyet. Azt hiszem, ez lesz a legelső a Holdon.
- Nagyon drága volt! - sóhajtott Mrs. Anderson.
- Robopó fenntartása sem olcsó mulatság - felelte Mr. Anderson.
Jimmy, ahogy az anyja mondta, valóban a kráternál volt. Földi szemmel nézve vékony volt, és tízéves korához képest nagyon magasnak számított. Karjai és lábai hosszúak és fürge mozgásúak. Az űrruhában valahogy testesebbnek és zömökebbnek tűnt, de olyan ügyesen mozgott a Hold gravitációjában, ahogy egyetlen Földszülött ember sem lett volna képes. 
Mikor jól kinyújtotta lábait, és kenguruugrásra váltott, még az apja sem volt képes lépést tartani vele.
A Holdvárosból nézve, a mindig a déli égbolton megjelenő Föld teljes kerekségével ragyogta be a kráter külső, dél felé elnyúló oldalát.
Az emelkedő szelíd volt, Jimmy az űrruha súlya ellenére is olyan lebegő ugrásokkal szökdécselt fel rá, mintha a gravitáció nem is létezne.
- Gyere, Robopó! - kiáltotta.
Robopó a rádión át meghallotta a hívást, és csaholva utánaszáguldott.
Bármilyen ügyes és tapasztalt volt is Jimmy, a szkafander nélkül, négy lábon száguldozó, acélinú Robopóval még ő sem kelhetett versenyre. Robopó átbukfencezett a fiú feje fölött, és szinte a lábai előtt ért le a talajra.
- Ne hencegj, Robopó! - mondta Jimmy. - És ha lehet, maradj a szemem előtt.
Robopó újra megnyikkant, és ez a hang azt jelentette: "Jó!"
- Nem hiszek neked, te csaló! - kiáltotta Jimmy, és egy utolsó nekirugaszkodással a kráter falának tetejére, a belső lejtő szélére ugrott.
A Föld egyszeriben a kráter mögé kúszott, és a fiút mély sötétség vette körül. A meleg, barátságos feketeség miatt a talajt és az eget csak a csillagok ragyogása különböztette meg egymástól.
Jimmynek nem lett volna szabad végigmennie a sötét kráterfalon. A felnőttek szerint ez veszélyes lehet, de mit tudják ők, ha még sohasem jártak ott! Egyenletes talaj ropogott a lába alatt, és Jimmy minden egyes szikla helyét pontosan ismerte.
Különben is hogy lehetett volna veszélyes átvágni a sötétben, mikor a csaholó, tündöklő fénnyel világító Robogó a közelében haladt? Ő a radarja segítségével még fény nélkül is tudta, hol vannak, és merre halad a fiú. Jimmynek semmi baja sem eshetett, míg Robogó vele volt, és rögtön mellé somfordált, ha túl közel haladt egy sziklához. Felugrált kis gazdájára, hogy kimutassa szeretetét, és kétségbeesett nyikkanásokat hallatva futkosott összevissza. Mikor Jimmy elbújt az egyik kőtömb mögé. Pedig nagyon is jól tudta, hol rejtőzik! Egyszer Jimmy lefeküdt a kövek közé, mintha megsebesült volna, mire Robogó rádión azonnal vészjelzést küldött Holdvárosba, és hamarosan, lélekszakadva megérkezett a mentőcsapat. A fiúnak apja elmagyarázta csintalansága következményeit, és Jimmy soha többé nem próbálkozott meg hasonlóval.
Éppen mikor eszébe jutott a régi eset, személyi hullámhosszán apja szavai érkeztek hozzá:
- Jimmy! Gyere vissza. Valamit meg kell beszélnünk!
Jimmy levetette űrruháját, és megmosakodott. Az embernek mindig gondosan meg kell tisztálkodnia, ha kint jár! Még Robopót is le kellett öblíteni, de ő imádta a fürdést. Mozdulatlanul állt négy lábán, és alig félméteres, halványan fénylő, remegő testét a vízpermet alá tartotta. Felemelte száj nélküli, üvegszemű kis fejét, melyen csak egy pici dudor árulta el agyának helyét.
Mr. Anderson elmosolyodott.
- Kapsz tőlünk valamit, Jimmy - mondta. - Még a rakétaállomáson van, de ha a vizsgálatoknak vége, holnap megérkezik. Arra gondoltam, már most elárulom…
- A Földről érkezett, apa?
- Igen, fiam. Egy kutya. Egy valódi földi kutya. Egy skót terrier kölyök. Ez lesz az első kutya a Holdon. Többé nem lesz szükséged Robogóra. Mindkettőt nem tarthatjuk meg, és egészen biztos, hogy lesz egy kisfiú vagy egy kislány, akinek sok örömet szerezhet még régi pajtásod. - Elhallgatott, mintha arra várt volna, hogy Jimmy mond valamit, majd folytat.
- Tudod, mi egy kutya, fiam? Egy valódi élőlény! Robogó csak mesterséges utánzat, egy robotkutya. A nevét is innen kapta: robotkopó.
Jimmy arca elkomorult.
- Robogó nem utánzat, apa. Ő az én kutyám!
- Nem valódi, Jimmy. Robogó acélból és huzalokból készült, és csak egyszerű pozitronikus agya van. Nem élőlény. - Mindent megcsinál, amit akarok. Megért engem. Biztos, hogy él!
- Nem, fiam. Robogó csak egy gép. Előre beleprogramoztak mindent. Egy kutya viszont él. Te sem akarod majd Robopót többé, ha lesz egy valódi kutyád.
- Annak a kutyának szüksége lesz űrruhára is, igaz?
- Igen. Természetesen. De megéri áldozni rá, és hamar hozzá fog szokni. A Városban nem is kell majd viselnie. Te is meglátod a különbséget, mikor megérkezik!
Jimmy Robogóra nézett. A gépkutya halk, rémültnek tűnő hangon felnyüszített. A fiú kitárta karjait, és Robogó hozzárohant.
- Mi a különbség Robogó és a kutya között?
- Ezt nehéz megmagyarázni - mondta Mr. Anderson -, de te is észreveszed majd. A kutya valóban szeretni fog téged.
Robopót csak arra programozták, hogy úgy viselkedjék, mintha szeretne.
- De apa, nem ismerhetjük a kutya igazi érzéseit sem! Talán ő is csak színlelni fog.
Mr. Anderson arca elborult.
- Jimmy, rá fogsz jönni a különbségre, ha megismered egy élőlény szeretetét.
Jimmy átölelte Robopót. Már ő is dühös lett; és kétségbeesett arckifejezése elárulta, nem gondolja meg magát.
- Kit érdekel, hogyan viselkednek? Az nem számít, én mit érzek? Szeretem Robopót, és ez a lényeg!
A kis robotkutya - amit addigi létezése során még sohasem öleltek át ilyen szorosan - magas, gyors hangok sorozatát adta ki magából. Boldogan csaholt.