4.
Fogd meg a nyulat
A vakáció két hétnél tovább tartott. Ezt még Mike Donovannek is el kellett ismernie. Teljes hat hónap szabadság lett belőle, méghozzá fizetéses. Ezt is el kellett ismernie. Csakhogy - magyarázta nagy mérgesen - nem a jóakarat kerekítette ki ilyen hosszúra. Az Amerikai Robot ez idő alatt a többtagú robotnál felmerült üzemzavarokkal bajlódott, s ilyen üzemzavar akadt bőven, sőt még a helyszíni próbára is mindig maradt vagy fél tucat. Tehát Donovanék vártak, pihentek, amíg a rajztáblás meg a logarléces mukik ki nem mondták a boldogító okét. Most pedig itt csücsültek az aszteroidán, és a dolog nem volt oké. Donovan pulykavörös arccal már vagy tizedszer elismételte:
- Az ég szerelmére, Greg, légy egy kicsit józan. Mi a fenének totojázol itt a műszaki előírással, amikor közben a helyszíni próbával végképp megfeneklünk. Ideje volna már, hogy sutba dobd ezeket a bürokrata módszereket, és komolyan nekilássunk a munkának.
- Én csak azt mondom - válaszolt Powell olyan türelmesen, mint aki egy gügye gyereknek elektronikát magyaráz -, hogy a műszaki előírások szerint ezeknek a robotoknak az aszteroidbányákban minden felügyelet nélkül kell dolgozniuk. Tehát nem volna szabad őrködnünk felettük.
- Igazad van. De gondolkozzunk logikusan. - Donovan szőrös ujjain számlálni kezdte megállapításait. - Egy: ez az új robot minden laborpróbát kiállt. Kettő: az Amerikai Robot garantálta, hogy az aszteroidákon a gyakorlati próbát is kiállja. Három: a robotok a szóban forgó próbákat nem állják ki. Négy: ha nem állják ki, az Amerikai Robot tízmilliót veszít kápében és körülbelül százmilliót üzleti hírnévben. Öt: ha nem állják ki, s mi nem tudjuk megmagyarázni, hogy miért nem állják ki, akkor valószínűleg érzékeny búcsút vehetünk remek állásunktól.
Powell nagyot sóhajtott, az arcán ülő mosoly tehát nem volt egészen őszinte. Az Amerikai Robot és Gépember Rt. íratlan jelszavát mindenki ismerte: "A vállalat alkalmazottai ugyanazt a hibát kétszer nem követhetik el. Már az elsőnél vehetik a kalapjukat."
- Érvelésed olyan kristálytiszta, mint Euklideszé. Mindenben, kivéve a tényeket. Három műszakon át figyelted, vörös hajú tündérem, ezeket a robotokat, és hibátlanul végezték a munkájukat. Ne tagadd, magad mondtad. Akkor mi egyebet tehetünk?
- Azt, hogy kiderítjük, mi a baj velük. Mert az igaz, hogy ameddig figyeltem őket, hibátlanul dolgoztak, de három alkalommal, amikor nem figyeltem őket, egyetlen gramm ércet se termeltek. És nem is jöttek vissza idejében. Nekem kellett utánuk mennem.
- És mi volt a baj?
- Semmi. Semmi az égvilágon. Minden maga a tökély volt. Ragyogó, mint a csillagos égbolt. Csak az a jelentéktelen mellékkörülmény zavarta meg lelki nyugalmamat, hogy egy szemernyi ércet se termeltek.
Powell homlokát ráncolva a plafonra pillantott, és barna bajszát ráncigálta.
- Mondok neked valamit, Mike. Mi már a munkánk során sok rohadt kátyúba belemásztunk, de ez az irídiumaszteroida mindenre felteszi a koronát. Az egész ügy megveszekedetten bonyolult. Ennek a DV-5 robotnak hat másik robot van alárendelve. Jobban mondva nem is alárendelve, mert úgy tartoznak hozzá, mint rész az egészhez. - Ezt én is tudom.
- Ne pofázz! - torkolta le Powell. - Tudom, hogy tudod. Csak szeretném végiggondolni ezt a nyavalyát. Az a hat segédrobot ugyanúgy része a DV-5 robotnak, mint az embernek az ujjai. A parancsait nem élőszóval vagy rádió útján továbbítja, hanem közvetlenül a pozitronmezőkön keresztül. Mármost az Amerikai Robotnál nincs egy fia robotikus, aki tudná, mi fán terem a pozitronmező és hogyan működik. Én se tudom. Meg te se.
- E legutóbbi megállapításod telitalálat - helyeselt filozofikus beletörődéssel Donovan.
- Akkor nézzük meg, hogy állunk. Ha minden jól megy, príma! De ha valami nem stimmel - miután teljesen ismeretlen területen mozgunk -, semmit se tudunk tenni. És más se tud. Csakhogy ez a mi munkánk és nem másé, és itt a bibi, Mike. - Egy ideig némán töprengett, aztán újrakezdte: - Na helyes. Odakint van?
- Igen.
- És most normális?
- Nincs vallásos mániája, nem is szaladgál körbe-körbe Gilbert és Sullivan-idézeteket kajabálna. Úgyhogy, azt hiszem, normális.
Ezzel Donovan dühösen megrázta a fejét, és kiment.

Powell maga elé húzta a Robotika kézikönyvét, amelynek súlya alatt az íróasztal szinte összeroppant, s áhítattal felütötte. Egyszer megesett vele, hogy egy égő ház ablakából alsónadrágban ugrott ki, a kézikönyvet szorongatva. És szükség esetén inkább az alsónadrágot áldozta volna föl.
Kitámasztva állt előtte a kézikönyv, amikor a DV-5 robot belépett a szobába, nyomában Donovannel, aki berúgta az ajtót maga mögött. - Szevasz, Dave - mondta Powell komoran. - Hogy s mint?
- Csodásan - válaszolta a robot. - Szabad leülnöm? - Odahúzott egy nagy teherbírású széket, amelyet egyenesen az ő számára készítettek, és óvatosan helyet foglalt.
Powell elismerő pillantást vetett Dave-re. A szakmán kívülállók sorozatszámokban gondolkoznak a robotokról, a robotikusok azokban becenevet adnak nekik. Dave nem volt túlságosan nagy termetű, holott egy hét tagból álló robotegyüttes gondolkodóegységének feladatkörét töltötte be. Hét láb magas volt, teste fél tonna fém és elektromosság. Sok ez? Korántsem, ha ezt a fél tonnát olyan kondenzátorok, áramkörök, relék, vákuumkamrák teszik ki, amelyeknek gyakorlatilag valamennyi ismert pszichológiai reakcióval meg kell birkózniuk. És mindennek a tetejébe egy több kvintillió pozitronból álló, öt kilogramm súlyú agy, amely az egész hóbelevancot irányítja.
Powell az ingzsebéből cigarettát halászott elő.
- Dave - fordult a robothoz -, te rendes fiú vagy, nem afféle hebehurgya, primadonnáskodó fráter. Megbízható, rátermett bányarobot vagy, közvetlen koordinációban hat segédrobotot irányítasz. És ahogy én látom, ez az irányítási feladat agypályáid stabilitását a legcsekélyebb mértékben se bolygatta meg.
- Köszönöm a dicséretet, főnök - bólintott a robot -, de hová akar kilyukadni? - Kitűnő diafragmája volt, hangelemének árnyaltsága jórészt kiküszöbölte a fémes robothangok szokott színtelenségét.
- Megmondom - válaszolta Powell. - Ennyi erény mellett miért van mégis baj a munkáddal? Például a mai B-műszakban?
- Szerintem nem volt semmi baj - mondta habozva a robot. - De hát nem termeltetek ércet…
- Az igaz. - Na látod.
Dave küszködni látszott a szavakkal.
- Nem tudok rá magyarázatot adni, főnök. Ez már-már kikezdi az idegeimet, jobban mondva, kikezdené, ha hagynám. A segédeim jól dolgoztak. És tudom, hogy én is. - Elgondolkozott, fotocellaszeme izzó fényben égett. - Nem emlékszem semmire - folytatta. - A munkanap véget ért, ott állt Mike, ott álltak az ércszállító kocsik …jórészt üresen.
- És az ilyen napokon - vágott közbe Donovan -, a műszak végén még csak jelentést se tettél. Tudod-e, Dave?
- Tudom. De hogy miért? …- A fejét csóválta, lassan, nehézkesen. Powellnek az a furcsa érzése támadt, hogy ha a robot arca képes volna érzelmek kifejezésére, most fájdalom és szégyen tükröződnék rajta. Hiszen a robotok természetüknél fogva nem tudják elviselni, ha munkakörükben kudarcot vallanak.
Donovan Powell íróasztalához húzta székét, és fölé hajolt. - Gondolod, hogy valamiféle emlékezetkiesésről van szó?
- Fogalmam sincs róla. De szerintem nincs értelme orvosi műszavakat használni. Az emberi betegségek a robotokra legfeljebb mint többé-kevésbé találó analógiák alkalmazhatók. A robottechnikában nem veheted hasznukat. - Megvakarta a nyakát. - Nagyon rühelleném alapfokú agyreakció-próbának alávetni. Csak megrendítené az önbizalmát.
Elgondolkozva nézett előbb a robotra, majd meg a kézikönyv Helyszíni próba című fejezetére.
- Ide figyelj, Dave - mondta -, mi volna, ha végigcsinálnánk egy tesztet? Azt hiszem, nem ártana.
A robot fölállt.
- Ahogy gondolja, főnök. - És hangjában fájdalom csendült.
A teszt viszonylag egyszerű kérdésekkel kezdődött. A DV-5 robot a stopperóra lélektelen tiktakjára ötjegyű számokat szorzott. Aztán felsorolta ezer és tízezer közt az összes törzsszámokat. Köbgyököt vont, és függvényeket integrált, egyszerűbb és bonyolultabb szinten.
Növekvő nehézségi sorrendben mechanikai reakcióknak vetették alá. És végül precíz gépelméje a robotok legmagasabb rendű funkcióiból: ítélőképességből és erkölcsi érzékből vizsgázott.
A kétórás teszt végére Powell alaposan megizzadt, Donovan pedig nem túlságosan esztétikus foglalkozásba merült: a körmét rágta.
- Hogy ment? - kérdezte a robot.
- Még át kell gondolnom, Dave - válaszolta Powell. - Nem akarok elsietett véleményt mondani. Most menj vissza munkahelyedre, és indítsd el a C-műszakot. És csak nyugalom! Egy ideig ne erőltesd túlságosan a teljesítményt, majd rendbe tesszük a dolgot.
A robot távozott. Donovan barátjára pillantott. - Na mi van?
Powell szemmel láthatóan gyökerestül ki akarta tépni a bajszát. - Az agya tökéletesen működik - jelentette ki.
- Én nem volnék ilyen biztos ebben.
- Jupiterre, Mike! Az agy a robotok legmegbízhatóbb szerve. Ötszörösen ellenőrzik lent a Földön. És ha egy robot olyan tökéletesen vizsgázik, mint Dave, akkor hibás agyműködésről egyszerűen szó sem lehet. Ez a teszt az összes fontos agypályákra kiterjedt.
- Tehát most mi a helyzet?
- Nyugalom! Hadd gondoljam át a dolgot. Valamilyen mechanikus defekt azért még lehet a szerkezetében. Ez azt jelenti, hogy körülbelül ezerötszáz kondenzátor, húszezer egyedi elektromos áramkör, ötszáz vákuumkamra, ezer relé és megszámlálhatatlan mennyiségű más bonyolult részecske bármelyikében történhetett valami baj. Na és végül itt vannak ezek a rejtélyes pozitronmezők, amelyekről senki sem tud semmit.
- Ide figyelj, Greg - robbant ki Donovanből a kétségbeesés -, az jutott eszembe, hogy ez a robot talán hazudik. Soha…
- Robotok tudatosan nem hazudhatnak, te féleszű. Ha volna egy McCormack-Wesley-detektorunk, egy-két nap alatt megvizsgálhatnánk minden egyes porcikáját. Csakhogy összesen két M-W-detektor van, mindkettő a Földön. Darabonként tíz tonnát nyomnak, betonalapzaton állnak, és nem lehet elmozdítani őket. Szép, ugye?
- De Greg - Donovan öklével az asztalt csapkodta -, Dave csak akkor romlik el, ha nem vagyunk a közelében. Emögött…valami…sötét…dolog…rejtőzik. - Ökle minden szónál nagyot csattant az asztallapon.
- Megőrjítesz - mondta lassan Powell. - Kalandregényekkel tömöd az agyad.
- Azt szeretném tudni - kiabálta Donovan -, hogy most mit tegyünk.
- Megmondom. Közvetlenül az asztalom fölé felszerelek egy videolemezt. Oda a falra, látod? - Ujjával dühösen a fal felé bökött. - A bányának mindig arra a pontjára irányítom, ahol a munka folyik. És majd figyelem őket. Ennyi az egész.
- Ennyi az egész? De Greg …
Powell felállt, és ökölbe szorított kezét az asztalra támasztotta. - Mike, ne kínozz. - Hangja fáradtan csengett. - Egy hete rágod a fülemet Dave miatt. Azt mondod, valami baj van vele. Mi baj van vele? Nem tudod. Milyen alakban jelentkezik a baj? Nem tudod. Mi okozza? Nem tudod. Miért áll le a munkával? Nem tudod. Tudsz egyáltalában valami közelebbit a dologról? Nem tudsz. És én se tudok. Hát akkor mit akarsz tőlem?
Donovan színészies mozdulattal széttárta a karját. - Nyertél!
- Tehát megismétlem. Mielőtt megpróbálkoznánk az orvoslással, előbb meg kell tudnunk, mi a baj. Aki nyúlpecsenyét akar enni, az előbb fogja meg a nyulat. Nekünk is meg kell fognunk a nyulat! És most légy szíves, hagyj egy kicsit békén.
Donovan kimerültségtől vörös szemmel bámult a helyszíni jelentésének vázlatára. Fáradt volt, de különben is mi a csudát írjon, amikor még minden ilyen cseppfolyós állapotban van. Bosszús hangon szólt oda Powellnek:
- Greg, csaknem ezer tonnával vagyunk lemaradva.
- Nekem mondod? - válaszolta Powell anélkül, hogy fölpillantott volna.
- Azt szeretném tudni - robbant ki Donovanből a méreg -, miért kell nekünk mindig új típusú robotokkal vesződnünk? Nem látom be, hogy azok a robotok, amelyek az ükapámnak jók voltak, miért ne volnának jók nekünk is. Én a bevált dolgokra szavazok. Az idő a legfőbb bíró, azokkal a jó, megbízható, régimódi robotokkal sose volt semmi baj.
Powell fölemelt egy könyvet, és Donovanhez vágta. Úgy telibe találta, hogy lefordult a székről.
- Öt esztendő óta - mondta színtelen hangon - az Amerikai Robot megbízásából tényleges munkafeltételek között új robotokat próbálsz ki. És miután velem együtt olyan balga voltál, hogy ebben a feladatkörben kellő hozzáértést tanúsítottál, jutalmul a legrohadtabb munkát sózzák a nyakadba. De ez a szakmád - folytatta, és ujjával Donovan felé bökött. - És emlékezetem szerint, ahogy beléptél az Amerikai Robothoz, öt perc múlva már ezen siránkoztál és siránkozol mindmáig. Tulajdonképpen miért nem mondasz fel?
- Mindjárt megmagyarázom. - Donovan hasra fordult, belemarkolt vörös hajába, és fölemelte a fejét. - Ez nálam elvi kérdés. Mert végeredményben nekem mint meósnak szintén volt egy kis részem ezeknek az új robottípusoknak a megteremtésében. Tehát a tudományos fejlődés támogatásának elvi kérdéséről van szó. De ne érts félre, nem az elvek kedvéért gyötröm magam a munkában, hanem a dohányért, amit fizetnek. Greg!
Donovan éktelen üvöltésére Powell felpattant a helyéről. A rémülettől kővé meredve, kidülledt szemmel bámultak a videolemezre. - Szentséges…Jupiter! - suttogta Powell.
Donovan feltápászkodott.
- Greg! - zihálta az izgalomtól. - Ezek bediliztek. - Hozd a ruhákat. Kimegyünk hozzájuk.
A videolemezen figyelte a robotokat. Könnyed, színészies mozdulataik csillogó bronzvörösben rajzolódtak ki a levegőtlen aszteroida árnyék borított szikláin. Menetalakzatban masíroztak, testük halvány fényében a táró durván kifaragott, homályős, bujkáló árnyékokkal tarkított fala zajtalanul siklott tova. Ütemesen lépkedtek mind a heten, Dave-vel az élen. Kísérteties egyöntetűséggel kanyarodtak, fordultak, és revütáncosokat megszégyenítő ügyességgel változtattak alakzatot.
- Nézd ezeket az őrült harci-marcikat! - ámuldozott Donovan, aki közben visszatért a ruhákkal. - Katonai parádét tartanak.
- Ugyanilyen joggal azt is mondhatnád - hangzott a hűvös válasz -, hogy mozgásművészeti gyakorlatokat végeznek. Vagy hogy Dave-nek kényszerképzetei vannak, és balettmesternek hiszi magát. Azt tanácsolom neked, Mike, előbb gondolkozz…aztán fogd be a szád.
Donovan homlokát ráncolta, és tüntető mozdulattal egy detonátort dugott üres oldaltáskájába.
- Akárhogy áll is a dolog, ezt kifogtuk. Azt mondod, új típusú robotokkal dolgozunk, ez a szakmánk. Helyes! De egyetlenegy kérdést szeretnék neked feltenni. Miért…miért van az, hogy minden alkalommal, kivétel nélkül minden alkalommal meggyűlik velük a bajunk?
- Ez azért van - válaszolta komoran Powell -, mert átok ül rajtunk. És most indulás!
Messziről, ahová zseblámpájuk fénykévéje már nem ért el, a folyosó sűrű, bársonyos sötétjén áthatolva robotlámpák villogtak.
- Ott vannak - suttogta Donovan.
- Megpróbáltam rádióval elérni - jegyezte meg halk, izgatott hangon Powell -, de nem válaszol. Valószínűleg kikapcsolta a rádióját. - Szerencsére a konstruktőrök olyan robotokat még nem találtak ki, amelyek vaksötétben is képesek dolgozni. Képzeld, ha nem volnának kivilágítva, mint megannyi boldogságos radioaktív karácsonyfa, akkor most, amikor még rádió-összeköttetésünk sincs, ítéletnapig hajszolhatnánk ebben a sötét lyukban ezt a hét dilis robotot.
- Kapaszkodj csak föl arra a peremre, Mike. Errefelé jönnek, és szeretném közelről megfigyelni őket. Fel tudsz oda mászni? Donovan dörmögve fölhúzódzkodott a sziklaperemre. A gravitáció itt lényegesen kisebb volt, mint a Földön, de a nehéz ruha miatt ez nem sok előnyt jelentett. A perem pedig jó tíz láb magasan húzódott. Donovan után Powell is felkapaszkodott rá.
A robotok Dave-vel az élen libasorban haladtak. Aztán gépies ütemben kettős sorokba fejlődtek fel, majd megint visszatértek a libasorhoz, de más elrendeződésben. Ezt ismételték újra és újra, anélkül hogy Dave egyszer is hátrapillantott volna.
Dave már csak húszlépésnyire volt tőlük amikor a színjátéknak hirtelen vége szakadt. A segédrobotok kiléptek a sorból, egy pillanatig habozva álldogáltak, aztán vad csörömpölés közepette elvágtattak. Dave utánuk nézett, és lassan leült. Fejét igen-igen emberi mozdulattal tenyerébe támasztotta.
- Itt van, főnök? - hangzott fel Powell fejhallgatójában.
Powell intett Donovannek, és mindketten leugrottak a peremről.
- Oké, Dave. Mi történt? A robot a fejét rázta.
- Nem tudom, főnök. Az egyik pillanatban még a tizenhetes táróban egy veszedelmes fejtéssel bajlódtunk, a következőkben pedig úgy éreztem, valahol a közelben emberek vannak, s addigra már fél mérfölddel odább a főaknában találtam magamat.
- És hol vannak most a segédrobotjaid?
- Visszamentek dolgozni. Mennyi időt vesztettünk?
- Pár percet. Nem érdekes. - Aztán Donovanhez fordulva hozzátette: - Maradj vele a műszak végéig. Aztán majd ha visszajössz, mondok valamit. Támadt egy-két gondolatom.
Donovan három óra múlva tért vissza. Kimerültnek látszott. - Hogy ment a munka? - kérdezte Powell.
- Ha figyeli őket az ember - vonogatta vállát Donovan -, sosincs velük semmi baj. Dobj ide egy cigit.
A vörös hajú túlzott figyelemmel rágyújtott, és csodás füstkarikákat fújt a levegőbe.
- Rájöttem a nyitjára, Greg. Ez a Dave, tudod, faramuci robot. Hat másikkal dolgoztat és fegyelmez a legnagyobb szigorral. Ami a segédrobotjait illeti, élet-halál ura. És ez a körülmény visszahat a lelkiállapotára. Tegyük föl, hogy az énje mindenáron hangsúlyozni akarja önnön hatalmát.
- Térj a tárgyra.
- A tárgynál vagyok. Tegyük föl, hogy militarista hajlamai vannak. Hogy hadsereget szervez magának. Hogy hadgyakorlatokat végeztet velük. Tegyük föl…
- Menj a víz alá. A te rémlátásaid színes filmre valók, Mike. A pozitronagy legsúlyosabb rendellenességeit tételezed fel. Ha igazad volna, Dave-nek meg kellene szegnie a robotika első törvényét, amely szerint robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, sem pedig tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. A militarista hajlamnak és az uralkodni vágyó énnek, amelyet feltételezel, logikus következménye az emberiség leigázása volna.
- És honnét tudod, hogy nem erről van szó?
- Onnét, hogy egy ilyen agyvelejű robot sohase hagyhatná el a gyárat, de ha mégis, azonnal fülön csípnék. Dave-et, mint tudni méltóztatsz, magam vizsgáltam meg.
Powell hátralökte székét, és lábát az asztalra rakta.
- Nem, fiacskám. Még nem ehetünk nyúlpecsenyét, mert még halvány fogalmunk sincs arról, mi itt a baj. Ha például rájönnénk, hogy ez a danse macabre, amelynek tanúi voltunk, mit jelent, már közelebb járnánk a rejtély megfejtéséhez. - Rövid szünetet tartott, majd így folytatta: - Ide figyelj, Mike. Mi a véleményed a következő gondolatmenetről? Dave-vel csak akkor van baj, ha egyikünk sincs ott. Ha pedig baj van vele, és bármelyikünk odamegy, azonnal rendbe jön.
- Mondtam már, hogy emögött valami sötét dolog rejtőzik.
- Ne szakíts félbe. Mit jelent a robotnak, ha nincsenek emberek a közelében? A válasz kézenfekvő. Fokozottabb igényt az egyéni kezdeményezésre. Tehát azokat az alkatrészeket kellene megvizsgálnunk, amelyekre az új követelmények hatással vannak.
- Ejha! - Donovan kiegyenesedett székében, majd megint visszahanyatlott. - Nem, sajnos ezzel nem jutunk sokra. Még mindig nagyon tág teret hagy a hibaforrásoknak. Alig-alig csökkenti a számukat.
- Ezen nem tudunk segíteni. De az biztos, hogy teljesítménykiesésre ezentúl nem kerül sor. A videolemezen keresztül felváltva fogjuk figyelni a robotokat. És ha bárhol bármi baj támad, azonnal odamegyünk. Attól helyrerázódnak.
- De a műszaki előírásoknak semmiképpen se fognak megfelelni. Az Amerikai Robot ilyen véleményezéssel nem értékesítheti a DV-modelleket.
- Hát persze hogy nem. A műszaki hibát meg kell találnunk, és ki kell javítanunk. Erre azonban összevissza tíz napunk van. - A fejét vakargatta. - A hiba ott van …de nézd csak meg magad a műszaki rajzokat.
A rajzok mint valami szőnyeg borították a padlót. Donovan négykézláb állva követte rajtuk Powell ide-oda vándorló ceruzáját.
- Itt kezdődik a te szereped, Mike - mondta Powell. - Szerkezeti kérdésekben te vagy a szakember, ellenőrizd, hogy helyes-e, amit csinálok. Megpróbálom elvileg kiiktatni mindazokat az áramköröket, amelyek az egyéni kezdeményezés hálózatával nincsenek kapcsolatban. Itt van például a törzs fővezetéke, amely a mechanikai műveleteket irányítja. Mint tartalék áramköröket kiiktattam valamennyi, rutinmunkát végző leágazást…- Fölnézett. - Mi a véleményed?
- Sajnos, Greg, ez nem ilyen egyszerű - felelte elkámpicsorodva Donovan. - Az egyéni kezdeményezés nem afféle elektromos áramkör, amelyet a többitől elszigetelve lehetne vizsgálni. Mihelyt egy robotot önálló munkára állítanak be, működési intenzitása a szerkezetének úgyszólván valamennyi részében azonnal felfokozódik. Nincs olyan áramkör, amelyet ez így vagy úgy ne érintene. Tehát először azt a különleges - nagyon-nagyon specifikus - körülményt kellene meghatározni, amely a hibát kiváltja, és csak akkor térhetünk rá az áramkörök kiiktatására.
Powell feltápászkodott, és leverte magáról a port.
- Na jól van - mondta. - Így állván a dolgok, leghelyesebb, ha fogod és elégeted ezeket a nyavalyás rajzokat.
- Ha a működési intenzitás fokozódik - magyarázta Donovan -, egyetlen hibás alkatrész már a legkülönfélébb bajokat okozhatja. A szigetelés egy helyütt megszakad, egy kondenzátor tönkremegy, valamelyik konnektor szikrázni kezd, az egyik tekercs kiég. És ha vaktában fogsz neki, ha nem tudod, hol keresd a hibát, holtod napjáig se fogod megtalálni. Ha szétszeded Dave-et, minden egyes porcikáját külön-külön megvizsgálod, esetről esetre újból összerakod és kipróbálod …
- Értem már, értem. Nem hülyének magyarázol. Tehetetlenül bámultak egymásra.
- Mi volna - kérdezte habozva Powell -, ha az egyik segédrobotot vennénk elő?
Eddig még sem Powellnek, sem Donovannek nem volt alkalma, hogy Dave valamelyik "ujjával" elbeszélgessen. Egyébként ez a hasonlat is sántított egy kicsit. Az "ujj" ugyanis tudott beszélni, sőt meglehetősen fejlett agyveleje volt, amelyet azonban elsősorban arra állítottak be, hogy a pozitronmezők útján parancsokat fogjon fel. Egyéb ingerekre tehát kissé bizonytalanul reagált.
Powell még a robot nevét sem tudta. Sorozatszámának, a DV-5-2-nek pedig nem sok hasznát vehette.
- Ide figyelj, hapsikám - alkudott meg a helyzettel -, felteszek neked egy-két fogas kérdést. Ha megfelelsz rájuk, mehetsz vissza a góréhoz.
Az "ujj" hűvösen bólintott, korlátolt agybeli képességét nem pazarolta beszédre.
- A főnököd - mondta Powell - az utóbbi időben négy alkalommal is megváltoztatta eredeti utasításait. Emlékszel ezekre az esetekre? - Igen, uram.
- No látod, emlékszik! - csattant fel mérgesen Donovan. - Mondom neked, hogy emögött valami nagyon sötét…
- Ne hülyülj. Persze hogy emlékszik. Hisz nem vele van a baj. - Powell újból a robothoz fordult. - Mondd el sorban, hogy mit csinált az egész társaság?
Az "ujj" hanghordozásában volt valami sajátságos, mintha kívülről megtanulta volna mondókáját, és a válaszokat valamilyen külső nyomás váltaná ki a koponyájában.
- Az első alkalommal - felelte közönyösen - egy kellemetlen fejtéssel bajlódtunk a tizenhetes táró B-szintjén. A másodiknál aládúcoltuk a boltozatot, mert féltünk, hogy beomlik. A harmadik alkalommal egy robbantást készítettünk elő, hogy továbbhaladhassunk. Nagyon pontosnak kellett lennie, nehogy beleszaladjunk egy talaj alatti hasadékba. A negyedik eset közvetlenül egy kisebb beomlás után volt.
- És aztán mi történt?
- Azt nagyon nehéz elmondani. A főnök kiadott egy parancsot, de mielőtt még vehettük és kiértékelhettük volna, máris újabb parancsot kaptunk, hogy masírozzunk valamilyen furcsaalakzatban.
- De miért? - kérdezte éles hangon Powell. - Azt nem tudom.
Donovan izgatottan közbevágott:
- Mi volt az első parancs, amelyet a masírozási utasítás hatálytalanított?
- Nem tudom. Csak éreztem, hogy valamilyen parancs van érkezőben, de a vételére már nem volt idő.
- Tudnál valamit mondani róla? Mind a négy alkalommal ugyanaz a parancs volt?
- Nem tudom. - Az "ujj" leverten rázta a fejét. Powell hátradőlt a székben.
- Na jó, menj vissza a górédhoz.
A robot láthatólag megkönnyebbülten távozott.
- Ebből ugyan sokat megtudtunk - gúnyolódott Donovan. - Tartalmas párbeszéd volt, elejétől a végéig. Én mondom neked, Dave is meg ez a féleszű "ujj" is elhallgat valamit előlünk. Túlságosan sok itt a "nem tudom" meg a "nem emlékszem". Nem szabad megbíznunk bennük, Greg.
Powell dühében bajszát borzolta.
- Esküszöm, Mike, még egy ilyen hülye megjegyzés, és partedlit kötök rád, meg cuclit adok a kezedbe.
- Jól van, jól van. Te vagy kettőnk közül a lángész. Én csak egy ócska fafejű vagyok. És most mi a figura?
- A legnagyobb szószban vagyunk. Ezzel az "ujjhapsival" megpróbáltam visszafelé göngyölíteni a dolgot, de nem sikerült. Hát most majd megpróbáljuk előregörgetni.
- Nagy ember vagy! - ámuldozott Donovan. - Milyen csodálatosan egyszerűen hangzik. Hajlandó volnál ezt közérthető nyelvre lefordítani?
- Pólyásnyelvre kellene lefordítanom, hogy megértsd. Arról van szó, hogy ki kell derítenünk, miféle parancsot ad ki Dave közvetlenül a kalamajka előtt. Itt a rejtély kulcsa.
- És hogyan akarod kideríteni? A közelébe hiába férkőzünk, mert amíg mellette vagyunk, minden rendben megy. Rádió útján se hallgathatjuk le a parancsait, mert a pozitronmezőkön keresztül továbbítja őket. Tehát se a közeli, se a távoli megfigyelés módszere nem jöhet szóba, marad a teljes csőd.
- Közvetlen megfigyelés esetén kétségtelenül. De talán közvetve célt érhetünk.
- Hogyan?
- Váltott műszakban fogunk dolgozni, Mike - mondta eltökélt mosollyal Powell. - Le se vesszük a szemünket a videolemezről. Figyelni fogjuk ezeknek az acélnyavalyáknak minden mozdulatát. És ha megint elkezdik kisded játékukat, tudni fogjuk, mi történt közvetlenül előtte, s ebből következtetünk a parancsra.
Donovan kitátotta száját, és egy teljes percig így is hagyta. Aztán fojtott hangon megszólalt:
- Leköszönök. Kilépek az állásomból.
- Még tíz napod van, hogy az enyémnél valami okosabb ötletet kifundálhass - válaszolta fáradtan Powell.
Donovan nyolc napon át minden lehetőt elkövetett e cél érdekében. Nyolc napon át, Powell-lel felváltva, négyórás turnusokban, égő, gyulladt szemmel figyelte az elmosódott háttérben fel-felcsillanó fémfigurákat. És a turnusai közti négy-négy órában nyolc álló napon át megszakítás nélkül átkozta az Amerikai Robotot, a DV-modelleket és a napot, amelyen megszületett.
És a nyolcadik napon, amikor Powell kialvatlanul, fejfájósan belépett a szobába, hogy átvegye a szolgálatot, Donovan fölállt a székéből, egy jó nehéz könyvvel akkurátusan megcélozta a videolemezt, és pontosan telibe is találta. Következésképpen hasadozó szilánkok recsegése-ropogása hallatszott.
- Ez mire volt jó? - kérdezte Powell elakadó lélegzettel.
- Nem állok itt tovább őrségben - válaszolta Donovan majdnem nyugodtan. - Már csak két napunk van hátra, s még semmi eredmény. Szerintem a DV-5 egy fabatkát se ér, veszteségszámlára kell írni. Ötször hagyta abba a munkát, amikor én figyeltem, és háromszor a te turnusaid alatt. De se én, se te nem tudtuk megállapítani, hogy milyen parancsokat adott ki. És nem is fogjuk, én biztosan nem, de valószínűleg te sem.
- Mennydörgős Jupiter! Hogyan tarthat szemmel az ember egyszerre hat robotot? Az egyik a kezével dolgozik, a másik a lábával, a harmadik hadonászik, mint a szélmalom, a negyedik megveszekedetten ugrándozik föl-le. A másik kettő …ördög tudja, mit csinál. És akkor egyszerre, se szó, se beszéd abbahagyják a munkát. Abbahagyják és kész!
- Greg, rossz úton járunk. Mindenáron a közelükbe kell férkőznünk. Onnét kell figyelnünk őket, ahol láthatjuk a részleteket is. - Igen - mondta rövid szünet után elkeseredetten Powell -, és remélnünk, hogy a hátralevő két nap alatt még történik valami. - De miért jobb innét figyelni?
- Nem jobb, kényelmesebb.
- Ugyan! Ott legalább csinálhatsz valamit, amit itt nem. - Mit?
- Bármely pillanatban megállíthatod őket, amikor fel vagy rá készülve, és azonnal utánanézhetsz, hogy mi baj történt.
- Hogyhogy? - Powell hirtelen éber lett.
- Süsd ki magad. Te vagy a lángész. Tégy fel magadnak egy-két kérdést. Mit mondott az "ujj", mikor mondja be a DV-5 az unalmast? Amikor beomlás fenyegetett vagy tényleg beomlott a fal, amikor grammra kiszámított tölteteket helyeztek el vagy egy veszélyes érre bukkantak.
- Azt akarod mondani, hogy mindig veszélyes helyzetekben? - Powell hangja remegett az izgalomtól.
- Úgy is van! Miért, te nem ezt vártad? Hiszen az egyéni kezdeményezés tényezője okozza a bajt. Ez meg a legnagyobb teherpróbának éppen akkor van kitéve, ha a veszély beálltakor nincs ember a közelben. Mi hát a logikus következtetés? Hogyan tudjuk a kívánt időpontban és helyen megállítani őket? - Diadalmasan szünetet tartott, szemmel láthatóan élvezte mondókáját. Aztán gyorsan megválaszolta saját kérdését, hogy megelőzze Powellt, akinek persze már szintén nyelvén volt a felelet. - Úgy, hogy magunk idézünk elő veszélyes helyzetet.
- Mike! - mondta Powell. - Nagy vagy! - Kösz, öregfiú. Mindig is tudtam.
- Na jól van, hagyd a gúnyolódást. Ezt félretesszük arra az időre, amikor majd a Földön leszünk. Dunsztos üvegekbe rakjuk az ottani hosszú téli estékre. Most azt mondd meg, miféle veszélyes helyzetet teremthetünk?
- Eláraszthatnánk a bányákat, ha nem volnának történetesen egy levegőtlen aszteroidán.
- Nagyon elmés megjegyzés - csúfolódott Powell. - Igazán, Mike, megcsiklandozhatnál, hogy röhögjek. Mi a véleményed egy kisebb méretű beomlásról?
- Nekem jó - felelte Donovan, az ajkát biggyesztve. - Akkor gyerünk.
Úgy bújkálunk itt, mint az összeesküvők, gondolta Powell, miközben ide-oda kanyarogtak a sziklás tájon. A csekély gravitáció következtében szinte libegve járt a hepehupás talajon, lába nyomán porrá morzsolódott kövek szürke pora szállingózott szerteszét. De ami a gondolatait illeti, lassú morfondírozgatása valóban az óvatos cselszövőéhez hasonlított.
- Tudod, merre vannak? - kérdezte. - Azt hiszem, igen.
- Akkor jó - jegyezte meg Powell komoran. - Mert azt sejted, ugye; hogy ha bármelyik "ujjhoz" húsz láb közel kerülünk, megérzi a jelenlétünket, akár lát bennünket, akár nem.
- Ha majd a robotika alapismereteiből tanfolyamot akarok végezni, szabályszerű kérvényt nyújtok be hozzád három példányban. Itt lemegyünk.
Már a tárókban jártak, ahová a csillagok fénye se jutott el. Kezükkel tapogatták a falakat, fel-felvillantva zseblámpáikat botorkáltak előre. Powell a detonátor biztonsági zárára tette kezét.
- Ismered ezt a tárót, Mike? 
- Úgy-ahogy. Nemrégen nyitották, de a videolemezen már láttam, s így majdcsak eligazodom benne.
Végtelennek tűnő percek múltak el.
- Érzed? - törte meg Mike a csendet.
Rezgett a fal. Powell fémborította keze, mint a dobverő járt rajta. Hang persze nem hallatszott.
- Robbantanak! Nem messze innét.
- Tartsd nyitva a szemed - figyelmeztette Powell. Donovan türelmetlenül bólintott.
Mielőtt még észbe kaphattak volna. a távolban bronzvörös fény villant fel és suhant tova. Némán húzódtak egymás mellé:
- Gondolod, hogy megérzett minket? - suttogta Powell.
- Remélem, nem: De azért okosabb, ha oldalról közelítjük meg őket. Fordulj be jobbra az első táróba.
- Nem fogjuk szem elől veszíteni őket?
- Mit akarsz csinálni? Forduljunk talán vissza? - morgott mérgesen Donovan. - Egy negyed mérföldre vannak tőlünk. Eleget figyeltem őket a videolemezen, vagy nem? És már csak két napunk van.
- Ne pofázz annyit. Csak pocsékolod az oxigént. Ez itt oldaljárat? - Felvillantotta zseblámpáját. - Igen. Na gyerünk.
A rezgés észrevehetően fokozódott, a talaj kellemetlenül rengett a lábuk alatt.
- Jó irányba megyünk - jegyezte meg Donovan -, csak ne érjen ez a táró hirtelen véget. - Gondterhelten előrevilágított a zseblámpájával.
Behajlított karral is elérték volna a táró boltozatát. A dúcolások egészen frissek voltak:
- Zsákutcába jutottunk - állt meg Donovan. - Forduljunk vissza. - Nem. Gyerünk csak tovább. - Powell üggyel-bajjal előrenyomakodott. - Mintha fényt látnék ott elöl.
- Fényt? Én nem látom. Honnét jöhetne ide fény?
- Talán robotlámpa. - Powell négykézláb felkapaszkodott egy enyhe emelkedőre. Hangja rekedten, aggodalmasan csengett.
- Hé, Mike, gyere csak fel ide.
Csakugyan fény volt. Donovan átmászott Powell kinyújtott lábszárán.
- Valami nyílás van itt?
- Igen. Úgy látszik, most a túlsó oldalról fúrnak errefelé. Donovan végigtapogatta a nyílás csipkés szélét, aztán óvatosan odavilágított zseblámpájával. A nyílás egy nagyobb vájatba, valószínűleg a főaknába torkollott. Túlságosan szűk volt ahhoz, hogy keresztülfurakodjanak vagy hogy ketten egyszerre kikukucskáljanak rajta.
- Nincs itt semmi - mondta Donovan.
- Már nincs. De egy másodperccel ezelőtt még kellett lennie, másként nem láttunk volna fényt. Vigyázz!
Körös-körül erős lökésektől remegett a fal. Finom por szállingózott lefelé. Powell óvatosan fölemelte fejét, és kikukucskált a. nyíláson.
- Oké, Mike - mondta. - Ott vannak.
A csillogó robotraj mintegy ötven lábra volt tőlük a főaknában. Fémkarjaik szorgalmasan hányták a legutóbbi robbantás nyomán keletkezett törmeléket.
- Ne vesztegessük az időt - idegeskedett Donovan. - Itt rövidesen végeznek, s a következő robbanás bennünket is elkaphat.
- Az ég szerelmére, ne sürgess! - Powell előkészítette a detonátort. Fürkészve nézett a homályos aknába, ahol csak a robotlámpák világítottak, és a kiugró köveket nemigen lehetett megkülönböztetni az árnyékoktól.
- Nézd csak, ott a boltozaton, majdnem fölöttünk, látok egy alkalmas helyet. Az utolsó robbantásra csak félig omlott be. Ha a tövénél eltalálod, a fél boltozat beszakad.
Powell odapillantott.
- Úgy is van! Figyeld a robotokat, és imádkozz, hogy ne menjenek onnét túlságosan messzire. Ők a fényforrásaim. Mind a heten ott vannak?
- Igen. Mind a heten - számolt Donovan.
- Jól van. Figyeld csak őket. Minden mozdulatukat.
Fölemelte a detonátort, s egy pillanatig kivárt. Donovan szitkokat mormolva figyelt, a szemébe csurgó verítékcseppektől kínosan hunyorgott.
Fény villant!
Hirtelen megrázkódott lábuk alatt a talaj, körös-körül minden rezgett-remegett. Powell egy heves lökéstől Donovanre zuhant.
- Greg, fellöktél! - kiabálta Donovan. - Semmit se láttam. Powell vadul nézett körül.
- Hol vannak?
Donovan bamba csöndbe dermedt. A robotok eltűntek. Alvilági sötétség uralkodott.
- Rájuk omlott volna a fal? - kérdezte bizonytalan hangon Donovan.
- Gyerünk le innét. Ne kérdezz olyan sokat. - Powell vad tempóban bukdácsolt lefelé. - Mike!
Donovan a nyomában kászálódva egy pillanatra megállt. - Mi baj?
- Állj meg! - hallatszott Powell ziháló, érdes hangja Donovan fülhallgatójában. - Mike! hallasz, Mike?
- Itt vagyok. Mi baj?
- Be vagyunk zárva. Nem a túloldalt ledőlt boltozat vert le minket a lábunkról, hanem az itteni szakadt le a rázkódástól.
- Mi…?! - Donovan valami szilárd akadályba ütközött. - Gyújtsd meg a lámpád.
A felvillanó fényben látták, hogy a torlaszon még egy egér se tudna kibújni.
- És most mi a figura? - suttogta Donovan.
Minden erejük megfeszítésével iparkodtak elmozdítani a torlaszt, de kár volt időért, fáradságért. Powell az eredeti nyílás kitágításával is megpróbálkozott, s amikor az se járt eredménnyel, már-már előkapta detonátorát, csak aztán rájött, hogy ilyen szűk helyen a robbantás öngyilkosság volna. Leült.
- Mike - mondta -, ezt alaposan megcsináltuk. Egyetlen lépéssel se jutottunk közelebb a rejtély megoldásához. Az ötlet jó volt, csak épp fordítva sült el.
Donovan elkeseredetten nézett körül a vaksötétben, persze hiába. - Nem szívesen zavarlak meg gondolataidban, öregfiú, de teljesen függetlenül attól, hogy megoldottuk-e Dave rejtélyét vagy sem, egy icuri-picuri csapdába kerültünk. És ha nem tudunk kikecmeregni innét, pajtikám, meghalunk. Ahogy mondom, meghalunk. Mennyire futja az oxigénből? Legfeljebb hat órára.
- Ez már nekem is eszembe jutott. - Powell sokat szenvedett bajszát kereste, de ujja csak az átlátszó sisaklemeznek ütközött. - Persze Dave-vel még idejében kiszabadíttathatnánk magunkat, csak ez a mi okos kis cselszövésünk bizonyára transzba vitte, a rádiója pedig ki van kapcsolva.
- Hát nem csupa öröm az élet?!
Donovan felkapaszkodott a nyíláshoz, és üggyel-bajjal kidugta rajta sisakos fejét. Épp csak hogy kifért.
- Hé, Greg! - Mi kell?
- Talán ide tudnánk csalogatni Dave-et. Akkor magához térne, és kiszabadítana minket.
- Az igaz. De hol van?
- Itt a folyosóban, valamivel lejjebb. Az ég szerelmére, ne rángass. Kiszakad a fejem. Mindjárt ideengedlek.
Powell nagy nehezen kidugta a fejét.
- Ezt jól megcsináltuk. Nézd csak ezeket a lükéket! Mintha baletteznének.
- Hagyd a fölösleges dumát. Közelednek?
- Még nem tudom megmondani. Túlságosan messze vannak. Légy egy kis türelemmel, és közben add föl a zseblámpámat. Megpróbálom felhívni magunkra a figyelmet.
De két perc múlva már fölhagyott a próbálkozással.
- Reménytelen eset! Vakok vagy mi a fene. Hohó, most errefelé tartanak! Ehhez mit szólsz?
- Hadd nézzem!
Pár pillanatig tartó szótlan dulakodás következett.
- Na gyere - engedett végül Powell, és Donovan kidugta a fejét a nyíláson.
A robotok valóban feléjük tartottak. Dave peckesen járt az élen, az "ujjak" pedig ide-oda kígyózó balettrendben követték.
- Mi a fenét csinálnak? - ámuldozott Donovan. - Ezt szeretném tudni. Pont olyan, mintha virginiai táncot járnának, és Dave volna a táncmester.
- Hagyd a színes leírásokat - dörmögte Powell. - Inkább azt mondd meg, mennyire vannak.
- Ötven lábra, de közelednek. Tizenöt percen belül kint leszünk. Hé! Hé!
- Mi történt? - Powellnek jó két-három másodpercre volt szüksége, hogy felocsúdjon az ámulatból, amely Donovan hangbeli teljesítményére elfogta. - Engedj oda a lyukhoz. Ne légy már olyan irigy.
Felfelé kapaszkodott, de Donovan eszeveszett rugdalózása megállította.
- Sarkon fordultak, Greg - siránkozott. - Elmennek! Dave! Hé! Dave!
- Mit kajabálsz, pupák! - rikoltotta Powell. - Itt a hang nem terjed.
- Akkor rúgd a falakat - zihálta Donovan -, csapkodd, hadd rezegjenek. Valahogy magunkra kell terelnünk a figyelmüket, másként elvisz minket az ördög. - Veszettül verte öklével a falakat.
Powell vállon ragadta és megrázta.
- Várj, Mike, várj. Ide figyelj, támadt egy ötletem. Mennydörgős Jupiter, ideje, hogy a legkézenfekvőbb megoldáshoz folyamodjunk. Mike!
- Mit akarsz? - Donovan behúzta a fejét a nyílásból. - Engedj oda gyorsan, mielőtt lőtávolon túl érnek.
- Lőtávolon túl? Mit akarsz csinálni? Hé, mit akarsz azzal a detonátorral? - Megragadta Powell karját.
De a másik vadul félrelökte.
- Egy kis céllövészetre készülődöm. - De miért?
- Majd aztán megmagyarázom. Előbb nézzük, sikerül-e. Ha nem…Engedj már oda, hadd lőjek!
A robotok már csak apró, tovalibegő fények voltak. Powell gondosan beállította az irányzékot, és háromszor egymás után meghúzta a ravaszt. Aztán leengedte a fegyvert, és aggódva a távolba kémlelt. Az egyik segédrobot elesett! Csak hat fénylő alakot látott.
Powell bizonytalan hangon beleszólt a mikrofonba:
- Dave!
Kis szünet után a két férfi egy időben hallotta a választ:
- Maga az, főnök? Hol van? A harmadik segédem mellét szétlőtték. Működésképtelen állapotban van.
- Hagyd most a segédedet - felelte Powell. - Ide figyelj, ott, ahol az imént robbantottatok, egy beomlás elzárta az utunkat. Látod a zseblámpám fényét?
- Igen. Mindjárt ott leszünk.
Powell megnyugodva hátrahúzódott a nyílásból. - Ez az, barátocskám!
Donovan halkan, szinte könnyekkel teli hangon szólalt meg:
- Nyertél, Greg! Porig hajtom előtted a fejemet. De azért ne vágj fel, mondd el szép nyugodtan, mi volt itt a trükk.
- Szót se érdemel. Csak épp szokás szerint egész idő alatt a legkézenfekvőbb megoldást tévesztettük szem elől. Azt tudtuk, hogy az egyéni kezdeményezésről van szó, s hogy mindig veszélyes helyzetekben tör ki a balhé. De az okát valamilyen különleges parancsban kerestük. Holott miért volna különleges parancsról szó?
- Miért ne?
- Ide figyelj. Nem valamilyen meghatározott parancsról, hanem egy parancsfajtáról van szó. Melyik parancsfajta igényli Dave-től a legfelelősségteljesebb kezdeményezést? Milyen fajta parancsot ad ki úgyszólván minden veszély esetén?
- Ne kérdezd, Greg. Mondd még!
- Azt teszem. Hatirányú parancsot. Rendes körülmények között legalább egy-két "ujj" felügyeletet nem igénylő rutinmunkát végez, mint mondjuk a testrészeink séta közben. De veszély esetén Dave-nek mind a hat segédjét azonnal és egy időben mozgósítania kell. És amikor a hat robotot egyidejűleg kell irányítania, megesik a baj. A többit kisütni már gyerekjáték volt. Ha a kezdeményezőkézséggel szemben támasztott igény bármi okból csökken, például emberek jelennek meg a színen, Dave visszazökken normális állapotába. Ezért lőttem ki az egyik segédrobotját. Mert így már csak öt robotot kellett irányítania. Az igény csökkent, Dave rendbe jött.
- És ezt hogyan ókumláltad ki?
- Logikával. Kipróbáltam és bevált.
A robot hangja ütötte meg ismét a fülüket: - Itt vagyok. Ki tudnak tartani egy félóráig?
- Játszva! - felelte Powell. Aztán Donovanhez fordult, s így folytatta: - Most már egyszerű a feladat. Megvizsgáljuk az összes áramkört, megnézünk minden egyes részt, ahol a hatirányú parancskiadás az ötirányúhoz mérve többletmunkát okoz. Ez mennyire szűkíti le a kört?
- Azt hiszem, jócskán - felelte elgondolkodva Donovan. - Ha Dave szerkezete megfelel annak az előzetes modellnek, amelyet a gyárban láttunk, a különleges koordináló áramkör lesz az egyetlen érintett rész. - Hirtelen felvidulva folytatta: - Könnyűszerrel kijavítjuk, nem sokból áll az egész.
- Helyes. Gondold át a dolgot, és ha visszamegyünk, elővesszük azokat a műszaki rajzokat. Most pedig, amíg Dave ideér, pihenek egyet.
- Hé, várj csak! Egyet árulj még el. Miért masíroztak a robotok azokban a faramuci alakzatokban? Miért táncoltak, valahányszor bediliztek, olyan különös lépésekkel?
- Biztosan nem tudom, de sejtek valamit. A segédrobotok, mint tudod, Dave "ujjai". Mindig így beszéltünk róluk. Mármost azt hiszem, hogy e közjátékok alkalmával, amikor Dave lélektani kóresetté vált, valamilyen furcsa zavarodottság vett erőt rajta, és időtöltésből malmozott az ujjaival.
Susan Calvin elmerengve, mosolytalanul mesélt Powellék kalandjairól, csak a robotok említésekor csengett melegen a hangja. A Sebikkel, Zsenikkel, Dave-ekkel gyorsan végzett, de bizonyára még egy fél tucat robotot előkotort volna, ha meg nem állítom.
- És a Földön nem történik soha semmi? - kérdeztem.
- Nem - válaszolta homlokát ráncolva -, itt a Földön nemigen van dolgunk működő robotokkal.
- Nagy kár. A helyszíni ellenőrző mérnökök kitűnő emberek, semmi kétség, de én magáról is szeretnék írni valamit a riportomban. Hisz végül is a maga évfordulójáról van szó. Nem volt soha semmilyen kalandja elromlott robottal?
Becsületszavamra elpirult.
- Elromlott robottal? Dehogynem. Egek, milyen régóta nem gondoltam rá! Igaz, csaknem negyven esztendővel ezelőtt történt. Bizony! 2021-ben. Harmincnyolc éves voltam. Ó, ó! Jobb szeretnék nem beszélni róla.
Vártam, és Susan Calvin persze meggondolta magát.
- Miért ne mondjam el? Ma már olyan mindegy. Az emléke se fáj. Valaha én is bolondos lélek voltam. Elhiszi, fiatalember?
- Nem - feleltem.
- Pedig igaz. Herbie, tudja, gondolatolvasó robot volt. - Hogyhogy?
- Egyetlen a maga nemében. Se előtte, se utána nem volt hasonló. Úgy látszik, valahol egy kis hiba csúszott be…