3.
Logika
Fél esztendővel később a két ifjú ember már korántsem volt ilyen lelkes. Igaz, az óriási izzó Nap helyét a világűr selymes sötétsége váltotta fel, a kísérleti robotok munkájának ellenőrzésénél azonban a külső környezet változásainak nincs nagy jelentősége. Bármilyen világ húzódjék is meg a háttérben, Powelléknek azokkal a kifürkészhetetlen pozitron agyvelőkkel kellett megbirkózniuk, amelyekről a logarléczsenik azt állították, hogy így és így működnek.
A baj csak az volt, hogy nem úgy működtek. Powell és Donovan erre már rájöttek, holott még két hete sem voltak az űrállomáson. - Téged - mondta Gregory Powell, a nagyobb nyomaték kedvéért lassan tagolva szavait - egy héttel ezelőtt én és Donovan állítottunk össze. - Homlokát aggodalmasan ráncolva húzogatta barna bajsza végét.
Az V. Szoláris állomás parancsnoki szobájában néma csönd uralkodott, csak a hatalmas sugárirányító búgása hallatszott alulról, a távolból.
A ZSN-I robot mozdulatlanul ült. Testének csiszolt fémlemezei csillogtak a luxiták fényében, s a szemei - a vörösben izzó fotocellák mereven néztek az asztal túlsó oldalán ülő férfira.
Powell csak üggyel-bajjal tudott uralkodni idegein. Ezeknek a robotoknak sajátságos agyvelejük van. Persze a robotika három alaptörvényének érvényén ez mit sem változtat. Nem változtathat! Az Amerikai Robot valamennyi alkalmazottja, kezdve Robertsontól le egészen a takarítónőkig megesküdött volna, hogy ez így van. A ZSN-I tehát üzembiztos! De a ZSN új típus, és ez a robot itt vele szemben első a ZSN-sorozatban. A papírra firkált matematikai ákombákomok pedig nem nyújtanak feltétlen védelmet a robotika tényeivel szemben.
A robot törte meg a csendet, hangjában azzal a hideg árnyalattal, amely a fémdiafragma elkerülhetetlen következménye volt.
- Tisztában van ennek az állításnak a jelentőségével, Powell? - kérdezte.
- Valami csak kellett, hogy létrehozzon, Zseni - magyarázta Powell. - Hiszen azt magad is elismered, hogy a mai tökéletes emlékezőképességed ellenére semmiről se tudsz, semmiről az égvilágon, ami egy hétnél korábban történt. Én megadtam neked ennek a magyarázatát. Donovan és én egy héttel ezelőtt állítottunk össze téged azokból az alkatrészekből, amelyeket egy űrhajóval ide szállítottak.
Zseni hosszúkás, hajlékony ujjait nézegette. Zavart viselkedésében volt valami furcsán emberi.
- Szerintem erre kielégítőbb magyarázatnak is kell lennie. Mert az, hogy maguk csináltak engem, nagyon valószínűtlennek hangzik. - A Föld szerelmére, miért? - Powell hirtelen fölnevetett.
- Nevezze ösztönös megérzésnek. E pillanatban csak ennyit mondhatok. De majd kiokoskodom a megoldást. Helyes logikai következtetéssel meg lehet állapítani az igazságot, s én kitartok, amíg csak el nem jutok odáig.
Powell fölállt, és a robot mellett az asztal szélére ült. Hirtelen mély rokonszenvet érzett e furcsa masina iránt. Egyáltalában nem hasonlított a közönséges robotokhoz. Hála mély vájatú pozitronpályáinak, igen nagy buzgalommal látta el különleges feladatát az űrállomáson.
Powell a robot acélvállára tette kezét. A fém hideg, kemény tapintású volt.
- Zseni - mondta -, ide figyelj, megpróbálok elmagyarázni neked valamit. Te vagy az első robot, amely érdeklődést mutat saját léte iránt - és azt hiszem, az első, amely elég intelligens ahhoz, hogy megértse a környező világ tényeit. Gyere csak ide velem a falhoz.
A robot könnyed mozdulattal fölemelkedett helyéről, és követte Powellt. Hangtalanul járt, talpait vastag laticel borította. Powell megnyomott egy gombot, mire a fal egy négyszögletes darabon oldalt siklott. A vastag, tiszta üveg mögött elébük tárult a világűr, ezernyi csillagával.
- Ezt már a gépterem kémlelőablakaiból is láttam - jegyezte meg Zseni.
- Tudom - válaszolta Powell. - De mit gondolsz, mi ez?
- Pontosan az, aminek látszik. Valamilyen fekete anyag, közvetlenül az üveg mögött, s rajta fénylő aprócska pontok. És azt is tudom, hogy a mi sugárirányítónk ezeknek a pontoknak egyikéhez-másikához fénynyalábokat küld ki. Mindig ugyanazokhoz. Amellett ezek a pontok változtatják a helyüket, a fénynyalábok pedig követik őket. Ennyi az egész.
- Helyes! Na most jól figyelj rám. Ez a feketeség a világűr, roppant, végtelen üresség. És ezeknek az apró, fénylő pontoknak mindegyike energiával töltött, óriási anyagtömeg. Gömb alakúak, s akadnak köztük olyanok, amelyeknek átmérője több millió mérföld. Összehasonlításképpen említem, hogy a mi állomásunké mindössze egy mérföld. Azért látszanak olyan apróknak, mert hihetetlenül messze vannak. Azok a pontok, amelyekre mi a magunk energiasugarait irányítjuk, közelebb vannak és sokkal kisebbek. Hidegek, szilárdak, és a felszínűkön hozzám hasonló emberi lények élnek, milliárdszámra. Donovan és én ezeknek a világoknak egyikéről származunk. A fénynyalábok ezeket a világokat energiával látják el, az energiát pedig az egyik ilyen óriási izzó gömbtől nyerjük, attól, amelyik hozzánk legközelebb van. Ezt a gömböt mi Napnak hívjuk. Az állomás másik oldalán van, ezért nem láthatod.
Zseni, akár egy vasszobor, mozdulatlanul állt az ablak előtt. Még a fejét se fordította el, amikor megszólalt:
- És melyik az a fénypont, ahonnét maga szerint mindketten származnak?
Powell kikémlelt az ablakon.
- Az a nagyon fényes ott a sarokban. Mi Földnek hívjuk. - Elvigyorodott. - Jó, öreg Föld. Hárommilliárd ember él rajta, Zseni, és én körülbelül két hét múlva visszatérek közéjük.
És ekkor meglepetésére Zseni szórakozottan zümmögni kezdett. Zümmögésében nem volt melódia, mégis furcsamód úgy hangzott, mint megérintett húrok pengése. És amilyen hirtelen kezdődött, olyan hirtelen abba is maradt.
- És nekem mi ebben a szerepem, Powell? Az én létezésemre még nem adott magyarázatot.
- A többi már egyszerű. Eleinte ezeket az állomásokat, amelyek napenergiát szolgáltatnak a bolygóknak, emberek kezelték. De a hőség, az erős napsugarak, az elektronviharok bajossá tették ezt a munkát. Ezért az emberek helyettesítésére robotokat készítettünk, s most már egy-egy állomáson csak két ember teljesít szolgálatot. De ezeket is igyekszünk minél előbb robotokkal felváltani, és itt kezdődik a te szereped. Te a legfejlettebb típusú robot vagy, amelyet valaha is készítettek, és ha képesnek bizonyulsz arra, hogy saját erődből elvezesd az állomást, akkor ide nem is jön többé ember, legfeljebb a javításokhoz szükséges alkatrészeket kell majd időnként ideszállítanunk.
Felnyúlt, és a kémlelőlemezt a helyére csúsztatta. Majd visszament az asztalhoz, kabátujján kifényesített egy almát, és beleharapott.
A robot vörösen csillogó szeme mereven nézett rá.
- Azt várja tőlem - mondta Zseni lassan -, hogy ezt a bonyolult, valószínűtlen feltevést, amelyet az imént körvonalazott, el is higgyem? Hát ilyen ostobának tart engem?
Powell meglepetésében az asztalra köpte a már félig megrágott almát. Arca elvörösödött a méregtől.
- Mit beszélsz, hogy az ördög vinne el! Ez nem feltevés, ezek tények.
- Millió mérföld átmérőjű energiagömbök?! - mondta rendíthetetlenül Zseni. - Hárommilliárd embert hordozó világok?! Végtelen űr? Már bocsásson meg, Powell, ezt én nem hiszem. Majd én kiokoskodom magamnak ezt a dolgot. Viszontlátásra.
Ezzel megfordult, és kifelé indult a szobából. Az ajtóban Michael Donovanbe ütközött, komor fejbólintással üdvözölte, elsurrant mellette, s anélkül hogy a férfi csodálkozó pillantását figyelemre méltatta volna, végigsietett a folyosón.
Mike Donovan vörös hajába túrt, és bosszús pillantást vetett Powellre.
- Mit beszélt ez a két lábon járó ócskavastelep? Mit nem hisz? - Tamáskodó lélek - ráncigálta bajszát elkeseredetten Powell. Nem hiszi, hogy mi szereltük össze, meg hogy a Föld, a világűr és a csillagok léteznek.
- Mennydörgős Szaturnusz! Úgy látszik, sikerült elkapnunk egy holdkóros robotot.
- Azt mondta, majd ő kiókumlálja magának az egészet.
- Remélem - csúfondároskodott Donovan -, hogy ha majd kiókumlálta, lesz olyan szíves, és nekem is elmagyarázza, mire jutott. Aztán hirtelen elfutotta a méreg. - Ide figyelj! Ha ez a fémhülye velem is elkezd pofátlankodni, én bizony beverem azt a krómkoponyáját.
Ledobta magát a székre, s belső kabátzsebéből egy detektívregényt vett elő.
- Ettől a robottól borsódzik a hátam, túl sokat kíváncsiskodik!
Mike Donovan egy óriási saláta- és paradicsomszendvicset falatozott, s így csak morgott egyet, amikor Zseni halk kopogtatás után belépett a szobába.
- Powell itt van?
- Az elektronáramlás adatait szedi össze-válaszolta Donovan, teli szájjal, a szavak közt rágási szüneteket tartva. - Úgy látszik, vihar közeledik.
Powell közben belépett a szobába. Kezében egy grafikont szorongatott, azt vizsgálgatta. Aztán leült, papírt húzott maga elé, és számításokba merült. Donovan a válla fölé hajolva nézte, hogy mit csinál, de addig is tovább majszolta szendvicsét. Zseni szótlanul várakozott.
- A Zéta hatóereje növekszik - mondta Powell fölpillantva a papírlapról -, bár csak lassan. De akárhogy is áll a dolog, az áramlás teljesen szabálytalan, nem tudom, mit gondoljak. Ó, szevasz, Zseni! Azt hittem, hogy az új hajtómű beszerelését ellenőrzöd.
- Már végeztem vele - felelte nyugodtan a robot -, és így bejöttem, hogy beszéljek magukkal.
- Igen? - Powell zavartan rápillantott. - Ülj le. Nem oda, ne abba a székbe. Annak az egyik lába gyenge, te meg nem vagy az a kimondott pehelysúlyú.
A robot egy másik széket húzott oda.
- Elhatározásra jutottam - kezdte higgadtan. Donovan felborzolódott, és félretolta a szendvicsét. - Ha megint arról a dilis …
De Powell türelmetlenül leintette.
- Folytasd csak, Zseni. Halljuk, mit akarsz mondani.
- Az elmúlt két napot elmélyült önvizsgálattal töltöttem - kezdte Zseni -, és igen-igen érdekes eredményekre jutottam. Az egyetlen cáfolhatatlannak tekinthető feltevésből indultam ki, tudniillik abból, hogy énmagam létezem, mert gondolkozom …
- Ó, Jupiter! - nyögött fel Powell. - Egy robot Descartes! 
- Ki az a Descartes? - dühöngött Donovan. - Mondd csak, Greg, mi a fenének ülünk itt, és hallgatjuk ezt az őrült kasztnit? …
- Maradj csendben, Mike!
- És a kérdés - folytatta zavartalanul Zseni -, amely nyomban felmerült, így hangzott: mi lehet a létezésem oka?
Powell állkapcsa megfeszült.
- Ne hülyéskedj - mondta. - Már megmagyaráztam neked, hogy téged mi csináltunk.
- És ha nem hiszel nekünk - kontrázott Donovan -, örömmel szétszedünk.
A robot lekicsinylő mozdulattal széttárta acélkarjait.
- Én csak bebizonyított tényeknek hiszek. A hipotéziteket észokokkal kell alátámasztani, másként értéktelenek, az pedig kifejezetten ellentmond a logika törvényeinek, hogy maguk csináltak volna engem.
Powell lefogta Donovan ökölbe szorított kezét. - És ezt mire alapozod?
Zseni fölnevetett. Nem emberi nevetéssel, sőt a valóságban ennél gépszerűbb hang még sose hagyta el a torkát. Éles, kirobbanó hang volt, szabályosan kattogó és színtelen, mint a metronóm hangja.
- Nézzenek végig magukon - magyarázta. - Nem lebecsülésképpen mondom, de nézzenek csak végig magukon! Az anyag, amelyből készültek, puha és petyhüdt, nem tartós és nincs benne erő. Energiáért olyasféle szerves anyagok elégtelen oxidálódásához kell folyamodnia, mint az ott. - És ujjával helytelenítőleg Donovan szendvicsének maradványaira mutatott. - Amellett maguk időnként kábulatba esnek, s a hőmérsékletben, légnyomásban, nedvességben vagy sugárzásban bekövetkezett legkisebb változás is károsan befolyásolja képességeiket. Egyszóval maguk silány készítmények. Ezzel szemben én tökéletes gyártmány vagyok. Közvetlenül nyelek el elektromos energiát, és csaknem százszázalékos hatékonysággal használom fel. Erős fémből készültem, állandóan öntudatnál vagyok, és a legszélsőségesebb külső körülményeket is könnyedén elviselem. Ezek tények, s ha hozzáteszem azt a bizonyításra nem szoruló tételt, hogy semmi se teremthet önmagánál tökéletesebbet, akkor mindez együtt halomra dönti a maguk csacska hipotézisét.
Donovan érthetetlen szitkokat mormolt az orra alatt, majd hirtelen fölpattant székéből, és rőt szemöldökét ráncolva a robotra rivallt: - Rendben van, te nyavalyás vasércfa! Nem mi csináltunk, de akkor kicsoda?
- Jól mondja, Donovan - bólintott komolyan Zseni. - Valóban ez a következő kérdés. Nyilvánvaló, hogy aki engem teremtett, annak hatalmasabbnak kell lennie nálam. Következésképpen csak egyetlen lehetőség áll fenn.
A férfiak értetlen pillantást vetettek rá, mire Zseni így folytatta: - Mi a tevékenységünk központja ezen az állomáson? Minek a szolgálatában állunk mindannyian? Mi köti le minden figyelmünket? - Várakozóan elhallgatott.
Donovan meghökkenve nézett Powellre.
- Fogadni mernék - mondta -, hogy ez a dilinyós fémpofa az energiakonverterről beszél.
- Így van, Zseni? - vigyorgott Powell.
- Én a Mesterről beszélek - hangzott a hideg, éles válasz. Donovanból kirobbant a nevetés, és Powell is csak nagy nehezen tudta elfojtani kuncogását.
Zseni fölállt, csillogó szeme az egyik férfiról a másikra vándorolt.
- Nevessenek, de ez az igazság - jelentette ki. - Egyáltalán nem csodálkozom, hogy maguk ezt nem akarják elhinni. Egyébként maguk ketten úgyse sokáig maradnak már itt, az biztos. Powell maga mondta nekem, hogy kezdetben csupán emberek szolgálták a Mestert, aztán a rutinmunkát már robotok végezték, s most végül itt vagyok én az irányításra. Ez kétségtelenül megfelel a valóságnak, csak épp a rá adott magyarázat teljességgel illogikus. Akarják tudni, mi az igazság?
- Folytasd csak, Zseni. Ez igazán szórakoztató.
- A Mester először az embert teremtette meg, vagyis a legkezdetlegesebb típust, amelyet a legkönnyebb volt előállítani. Aztán a következő lépésként az embereket fokozatosan kicserélte robotokkal, s végül megalkotott engem, hogy átvegyem a még megmaradt emberek helyét. Mostantól kezdve én szolgálom a Mestert.
- Dehogy fogod te a mestert szolgálni - vágta rá élesen Powell. A mi parancsainkat fogod teljesíteni, egyetlen szó ellenvetés nélkül, mindaddig, amíg meg nem győződünk róla, hogy kezelni tudod a konvertert. Érted? A konvertert és nem a mestert. És ha rosszul dolgozol, szétszerelünk. Most pedig, ha nincs kifogásod ellene, elmehetsz. Vidd magaddal ezeket a grafikonokat, és rendesen rakd le őket.
Zseni átvette a felé nyújtott íveket, és szó nélkül távozott. Donovan hátravetette magát a székében, vastag ujjaival a hajába túrt.
- Ezzel a robottal még alaposan meggyűlik a bajunk. Végképp bedilizett.
A vezérlőfülkében a konverter álmos zümmögése hangosabban hallatszik, s amellett hozzávegyül a Geiger-számlálók kattogása meg egy fél tucat kisebb fényjelző rendszertelen berregése is.
Donovan ellépett a teleszkóptól, és fölgyújtotta a luxitákat.
- A IV. állomás sugárnyalábja az előírt időpontban elérte a Marsot. Kikapcsolhatunk.
Powell szórakozottan bólintott.
- Zseni lent van a gépteremben. Fényjelzést adok neki, és a többit majd ő elintézi. Ide nézz, Mike, mi a véleményed ezekről a számokról?
Donovan fél szemmel odasandított és füttyentett.
- Barátom, ez aztán gammasugárzás. Az öreg Nap, úgy látszik, igen tüzes kedvében van.
- Igen - hangzott a fanyar válasz. - De most nagyon rosszkor jönne egy elektronvihar. A földsugárnyalábunk pontosan a valószínű útirányában fekszik. - Ingerülten eltolta székét az asztaltól. - A fene egye meg! Várhatna, amíg a váltásunk megérkezik, de az még jó tíz nap. Te, Mike, menj le Zsenihez, és tartsd rajta a szemedet.
- Oké! Dobj csak ide egy kis mandulát. - Elkapta a felé dobott zacskót, és a lifthez lépett.
A lift zajtalanul siklott lefelé, majd megállt egy keskeny átjárónál, amely a tágas gépteremhez vezetett. Donovan a korlátra támaszkodva lenézett. Odalent zümmögtek a hatalmas generátorok, s az L-csövek mély búgása az egész állomást betöltötte.
Donovan tüstént meglátta Zseni nagy, csillogó alakját. A Mars L-csövénél állt, és a robotok tökéletesen összehangolt munkáját figyelte.
És most Donovan hirtelen megdermedt. A robotok, mint megannyi törpe, felsorakoztak a hatalmas L-cső előtt, fejüket merev szögben meghajtották, Zseni pedig lassan fel-alá sétálgatott a sor előtt. Tizenöt másodperc múlt el, s aztán a robotok hangos csörömpölés közepette, amely még a gépek zakatolását is elnémította, térdre hulltak.
Donovan nagyot rikoltott, és lerohant a keskeny lépcsőn. A robotok felé vágtatott, arca éppoly vörös lett, mint a haja, vadul rázta az öklét.
- Mi a fenét csináltok, ti eszeveszett masinák? Gyerünk! Fogjatok hozzá ahhoz az L-csőhöz. Ha estére szét nem szeditek, és ki nem pucoljátok, váltóárammal alvasztom meg az agyatokat.
Egyetlen robot se moccant!
Zseni is néma maradt. A robotok közül csak ő állt egyedül, a sor túlsó végén. Szemét az előtte magasodó óriási gép homályos üregeire szegezte.
Donovan oldalba bökte a hozzá legközelebb térdeplő robotot. - Felállni! - üvöltötte.
A robot habozva engedelmeskedett. Fotocellaszemével mereven, szemrehányóan nézett Donovanre.
- Egy a Mester - mondta -, és ZSN-I az ő prófétája.
- Mi …i? - Donovan megdöbbenésében csak ennyit tudott kinyögni. Húsz robotszempár meredt rá, és húsz robothang harsogta ünnepélyesen:
- Egy a Mester, és ZSN-I az ő prófétája. Most már Zseni is megszólalt:
- Mint látja, a barátaim immár egy önnél magasabb hatalomnak engedelmeskednek.
- Frászt engedelmeskednek magasabb hatalomnak! Takarodj ki innét! Veled majd később számolok, előbb ezeket az ájtatos kasztnikat intézem el.
- Sajnálom - Zseni lassan megrázta súlyos fejét -, de úgy látszik, nem érti, miről van szó. Ezek itt robotok, más szóval gondolkodó lények. Most, hogy kinyilvánítottam nekik az igazságot, a Mestert ismerik el uruknak. Valamennyien a Mestert szolgálják. Engem meg prófétának neveznek. - Meghajtotta a fejét. - Méltatlan vagyok erre, de …talán …
Donovan nem kímélte visszanyert hangját.
- Igen? Nahát, ez gyönyörű! Egyenesen csodálatos! Jól figyelj rám, te fémmajom. Itt nincs semmiféle Mester, se próféta, és az se vitás, hogy ki parancsol. Értetted? - Felüvöltött: - Takarodj ki innét!
- Én csak a Mesternek engedelmeskedem.
- Én meg fütyülök a te Mesteredre! - Donovan az lépcsőre köpött. - Ez jár a te Mesterednek! Tedd, amit mondok!
Zseni nem válaszolt, a robotok is teljes némaságba burkolóztak. Donovan mégis érezte, hogy a feszültség hirtelen felfokozódik. A hideg, merev szemek mély bíborban égtek, és Zseni magatartása még az eddiginél is barátságtalanabbnak látszott.
- Szentségtörés! - suttogta. Hangja fémesen csengett az izgalomtól.
Donovanhez lépett, s a férfit most egyszerre félelem fogta el. A robotok nem érezhetnek haragot …ám Zseni tekintete kifürkészhetetlen volt.
- Sajnálom, Donovan - mondta a robot -, de ezek után nem maradhat itt. Mostantól kezdve nem léphetnek be se a vezérlőfülkébe, se a gépterembe.
Higgadt mozdulattal intett két robotnak, mire azok tüstént lefogták Donovan karjait.
A férfinak csak arra maradt ideje, hogy meglepetésében kitátsa a száját. A robotok máris felkapták, és szinte vágtatva vitték fel a lépcsőn.
Gregory Powell ökölbe szorított kézzel szaladgált föl s alá a parancsnoki szobában. Időnként a zárt ajtóra bámult, szemében tehetetlen düh villogott.
- Mi a fenének kellett leköpnöd azt az L-csövet? - kérdezte keserű szemrehányással hangjában.
Mike Donovan székébe süppedve haragosan csapott a karfára. - Hát mi a csudát csináltam volna azzal a felvillanyozott madárijesztővel? Csak nem fogom beadni a derekamat egy koszos masinának, amelyet magam raktam össze?
- Persze hogy nem - hangzott a fanyar válasz. - De most itt ülhetsz bezárva a parancsnoki szobába, az ajtó előtt két őrálló robottal. Úgy látszik, mégis beadtad a derekadat, vagy nem?
- Várj csak, amíg visszakerülünk a bázisra-vicsorgott Donovan. Ezért majd még megfizet valaki! Ezek a robotok tartoznak engedelmeskedni nekünk. Így szól a második törvény.
- Ezt hiába ismételgeted. Nem engedelmeskednek és kész! Aminek bizonyára megvan a maga oka, csak mi későn fogunk rájönni. Egyébként sejted, hogy ránk mi vár, ha visszatérünk a bázisra?! Megállt Donovan előtt, és dühösen méregette.
- Mi?
- Ó, semmi, semmi! Csak épp elküldenek majd húsz évre a Merkur-bányákba. Vagy az is lehet, hogy a Ceres -büntetőtáborba.
- Mit fecsegsz itt összevissza?
- Elektronvihar van közeledőben, ha nem tudnád. És egyenesen a földsugárnyaláb közepének tart. Épp akkor készültem el a számításokkal, amikor ez a nyavalyás robot kiráncigált a székből. Donovan halottsápadt lett.
- Mennydörgős Szaturnusz! - hebegte,
- Amellett vihar lesz a javából. Tudod, mi történik a sugárral? Akkorát ugrik, mintha bolha csípte volna meg. Kitérül a gyújtópontból, hisz csak Zseni van a vezérműnél. Akkor pedig az ég őrizze meg a Földet… és minket!
Powell még a feléig se jutott mondókájának, amikor Donovan az ajtóhoz pattant, és vadul rángatni kezdte. Az ajtó feltárult, a férfi kiugrott rajta, de egy rendíthetetlen acélkarral találta szembe magát.
A robot közönyösen bámult a lihegő, küszködő Donovanre.
- A próféta parancsára nem hagyhatja el a szobát. Menjen vissza, kérem! - Kinyújtotta karját, és Donovan hátratántorodott. Ebben a pillanatban a folyosó túlsó sarkánál Zseni bukkant fel. Intett az őrálló robotoknak, hogy húzódjanak félre, majd belépett a parancsnoki szobába, s csendesen behúzta maga után az ajtót.
Donovan a méltatlankodástól elfulladva támadt Zsenire: - Ami sok, az sok! Ezért a tréfáért még megfizetsz.
- Ne izgassa föl magát, férem - válaszolta csendesen a robot. Ennek előbb-utóbb be kellett következnie. A maguk szerepe véget ért.
- Bocsánatot kérek - mondta kimérten Powell -, miképpen értsük azt, hogy a mi szerepünk véget ért?
- Amíg én létre nem jöttem - magyarázta Zseni -, maguk szolgálták a Mestert. De ez most már az én kiváltságom, és így a létezésükre nincs többé indok. Ez, ugye, világos?
- Nem egészen - válaszolta keserűen Powell. - De ettől függetlenül, szerinted most mi a teendőnk?
Zseni nem adott azonnal választ. Egy darabig gondolatokba merülve hallgatott, aztán egyik karjával hirtelen átfogta Powell vállát, a másikkal pedig Donovan csuklóját ragadta meg, és maga felé húzta a férfit.
- Én szeretem magukat. Maguk ugyan alacsonyabb rendű teremtmények, logikai képességeik silányak, mégis rokonszenvet érzek maguk iránt. Jól szolgálták a Mestert, és ennek meglesz a jutalma. Szolgálati idejük most lejárt, valószínűleg nem sokáig fognak már létezni, de addig is ellátjuk magukat élelemmel, ruházattal és lakással. A vezérlőfülkébe és a gépterembe azonban nem tehetik be a lábukat.
- Nyugalomba küld minket, hallod, Greg?! - üvöltötte Donovan. - Tégy már valamit. Csak nem fogunk ilyen megalázást eltűrni?! - Ide figyelj, Zseni, ebből elég volt, értetted? Itt mi vagyunk a főnökök. Ezt az állomást hozzám hasonló emberi lények építették… a Földön és más bolygókon élő emberi lények. Ez csak egy energiaközvetítő állomás, semmi egyéb. Te pedig… De látom, kár minden szóért!
- Micsoda rögeszme! - csóválta fejét komolyan Zseni. - Miért ragaszkodnak egy ilyen teljességgel hamis létszemlélethez? Igaz, a nem robotok képtelenek logikusan gondolkodni, de még akkor is fennáll a probléma …
Gondolatokba merülve elhallgatott.
- Csak volna hús-vér pofád! - suttogta dühösen Donovan - majd beverném!
Powell a bajszát rángatta.
- Ide hallgass, Zseni - mondta összehúzva a szemét -, ha a Föld nem létezik, akkor mivel magyarázod mindazt, amit a teleszkópban látsz?
- Mivel magyarázom?
- Ugye most megfogtalak? - mosolygott a férfi. - Mióta összeszereltünk téged, végeztél már egy-két megfigyelést a teleszkóppal. Nem vetted észre, hogy azoknak a fényfoltoknak egyike-másika a teleszkópon át nézve korong alakúvá változik?
- Ja, erről beszél? Már hogyne vettem volna észre. De mi ebben a különös? Egyszerű nagyításról van szó, hogy a sugarat pontosabban lehessen irányítani.
- Akkor miért nem nagyítja föl a teleszkóp az összes csillagot egyformán?
- A többi pontra gondol? Azokhoz nem vezet sugárnyaláb, és így nincs is szükség a fölnagyításukra. Erre még maga is rájöhetett volna. Powell bizonytalanul fölpillantott.
- De a teleszkópon át több csillagot is látsz. Azok honnét jönnek? Erre felelj, azok honnét jönnek?
- Ide figyeljen, Powell - válaszolta Zseni bosszúsan. - Azt hiszi, arra fogom pazarolni az időmet, hogy az összes optikai csalódásra, amit a műszerek mutatnak, fizikai magyarázatot keressek? Az érzékszervi tapasztalatok nem dönthetik meg a tiszta logika érveit.
- Rendben van - kiáltott föl Donovan, kiszabadítva magát Zseni nehéz fémkarjának baráti szorításából -, rendben van! Térjünk a dolog lényegére. Miért van egyáltalán szükség sugárnyalábokra? Erre a kérdésre mi tiszta, logikus magyarázatot adtunk neked. Tudsz meggyőzőbbet?
- A sugarakat - hangzott a kimért válasz - a Mester bocsátja ki, s ő tudja, miért. Vannak dolgok-folytatta ájtatos pillantást vetve fölfelé -, amelyeknek okát legjobb nem kutatni. Az én feladatom szolgálni a Mestert, nem pedig felesleges kérdésekkel zaklatni.
Powell székébe rogyott, és arcát reszkető kezébe temette. - Menj ki, Zseni. Menj és hagyj gondolkodni.
- Mindjárt küldök valami élelmet - mondta barátságosan Zseni. Powell erre csak halk sóhajjal válaszolt, és a robot távozott.
- Greg - suttogta Donovan rekedt hangon -, valamilyen haditervet kell kieszelnünk. Egy óvatlan pillanatban elkapjuk és rövidre zárjuk. Tömény salétromsavat az ízületeibe…
- Ne beszélj butaságot, Mike. Csak nem képzeled, hogy savval a kezünkben a közelébe férkőzhetünk. Érvelnünk kell neki, mást nem tehetünk. Negyvennyolc órán belül rá kell őt vennünk, hogy engedjen be minket a vezérlőfülkébe, másként végünk van. - Tehetetlen dühében előre-hátra hintázott székével. - És érvelni egy robotnak… ez… ez…
- Megalázó - fejezte be a mondatot Donovan. - Rosszabb annál!
- Ide figyelj, Greg - Donovan hirtelen fölnevetett. - Miért érveljünk? Beszéljenek a tények. Rakjunk össze egy robotot a szeme láttára. Akkor majd jobb belátásra jut.
Powell arca lassan felderült.
- Kíváncsi vagyok, milyen pofát vág majd ez a dilinyós kasztni, ha látja, hogyan rakjuk össze a felebarátját - mosolygott Donovan.
A robotokat természetesen a Földön gyártják, de az űrben való szállításuk egyszerűbbé válik, ha alkatrészenként ládázzák, és a rendeltetési helyükön állítják össze őket. Amellett ez esetben nem forog fenn az a veszély sem, hogy az elkészült robot a Földön esetleg elcselleng, s így az Amerikai Robot megszegi a robotok ottani alkalmazására vonatkozó, igen szigorú tiltó törvényeket.
Ez a megoldás azonban Powellékre és kollégáikra igen fáradságos, bonyolult feladatot hárított: a robotok teljes összeszerelésének feladatát. Powell és Donovan még sose érezték annyira valóságosnak e feladat nehézségeit, mint azon a bizonyos napon, amelyen a szerelőteremben ZSN-I, a Mester prófétája fürkésző pillantásaitól kísérve hozzáfogtak, hogy összerakjanak egy robotot.
A szóban forgó robot, egy egyszerű MC-modell, az asztalon feküdt, immár csaknem teljesen készen. Háromórai bajlódás után már csak a feje hiányzott. Powell megtörölte izzadt homlokát, és bizonytalan pillantást vetett Zsenire.
Amit látott, korántsem nyugtatta meg. Zseni az egész idő alatt némán, mozdulatlanul ült, és egyébként is kifejezéstelen arca most végképp kifürkészhetetlen volt.
- Tegyük be az agyat, Mike - sóhajtott fel Powell.
Donovan lecsavarta a kupakot a légmentesen zárt tartályról, s a benne levő olajfürdőből egy második, kisebb tartályt emelt ki. Azt is kinyitotta, és a laticelburkolatból egy gömböt vett elő.
Óvatosan fogta kézbe, hisz ennél bonyolultabb szerkezetet ember még sose készített. A gömb vékony platinirídium "bőre" egy pozitronagyat borított. Ezt az érzékeny, labilis szervet matematikai pontossággal kiszámított, kényszerhatású idegpályák erezték, amelyek az egyes robotokat már eleve bizonyos ismerettel ruházták fel.
A pozitronagy pontosan beleillett az asztalon fekvő robot koponyaüregébe. Az üreget kék fémlemezzel borították le, a lemezt pedig egy kicsiny atomlánggal körös-körül leforrasztották. Ezután óvatosan elhelyezték, jól becsavarták a fotocellaszemeket, majd vékony, átlátszó, acél szilárdságú műanyaggal fedték le.
A robot már csupán a nagyfeszültségű elektromos áram bekapcsolására várt, hogy életre keljen. Powell a kapcsolóra tette kezét. - Most figyelj, Zseni. Jól figyelj.
Elfordította a kapcsolót, mire sercegő-zümmögő hang ütötte meg a fülüket. A két férfi aggodalmas arccal hajolt teremtménye fölé. A robot előbb csak egy bizonytalan mozdulatot tett, az ízületei rándultak meg. Aztán felemelte fejét, könyökére támaszkodott, és nehézkesen lekászálódott az asztalról. Tántorogva állt meg, s csupán két érdes hang jelezte első, egyelőre sikertelen kísérleteit, hogy megszólaljon.
De végül a hangok bizonytalan, habozó szavakká formálódtak. - Szeretnék munkába állni. Hová kell mennem?
Donovan az ajtóhoz ugrott.
- Menj le ezen a lépcsőn, s ott majd megmondják, mit kell tenned. Az MC-modell távozott, és a két férfi egyedül maradt a még mindig mozdulatlan Zsenivel.
- No - vigyorgott Powell -, most már csak elhiszed, hogy te is a mi kezünk munkája vagy?
- Nem hiszem! - hangzott Zseni kurta, határozott válasza. Powellnek arcára fagyott a vigyorgás, tekintete lassan elkomorult. Donovan tátott szájjal meredt a robotra.
- Maguk ugyanis - folytatta Zseni könnyedén - csupán kész alkatrészeket raktak össze. Igaz, ezt a munkát kitűnően végezték - felteszem, hogy ösztöneik segítik ebben -, de valójában nem csináltak robotot. Az alkatrészeket a Mester teremtette.
- Ide figyelj - zihálta rekedten Donovan -, azokat az alkatrészeket a Földön gyártották, és onnét szállították ide.
- Jól van, jól van - csitítgatta Zseni. - Kérem, ne vitatkozzunk ezen.
- De ez az igazság. - Donovan felugrott, és megragadta a robot fémkarját. - Ha végigolvasnád a könyvtárban levő könyveket, minden kétséged eloszlana.
- A könyveket? Már egytől egyig elolvastam. Igen ötletes munkák.
- Ha elolvastad őket - vágott közbe Powell -, milyen problémád lehet még? Az ott feltárt tényeket nem cáfolhatod meg. Egyszerűen nem cáfolhatod meg!
- Kérem, kérem, Powell - Zseni hangjából őszinte szánalom csendült -, azokat a könyveket semmiképp se tekinthetem megbízható forrásmunkáknak. Mert bár azok is a Mester alkotásai, de csak maguknak szánta őket, nem nekem.
- Ezt honnét veszed? - fortyant föl Powell.
- Onnét, hogy én mint logikus lény az a priori okozati összefüggésekből magam is le tudom vezetni az igazságot. Maguknak, akik értelmes, de logikus gondolkodásra képtelen teremtmények, létezésük magyarázatára van szükségük, és ezt a magyarázatot adta meg könyveiben a Mester. Kétségtelen, hogy ezek a távoli világokra és emberekre vonatkozó nevetséges gondolatok a maguk javát szolgálják. Az emberi agyvelő, úgy látszik, túlságosan durva szemcséjű ahhoz, hogy az abszolút igazságot felfoghassa. De miután a Mester akarata, hogy maguk higgyenek ezekben a könyvekben, nem is vitatkozom tovább.
Távozóban még megfordult, s barátságos hangon hozzátette:
- Ne bánkódjanak. A Mester nagy terveiben mindennek megvan a maga rendeltetése. Még maguknak, szánalmas emberi lényeknek is. Szerény rendeltetés ugyan, de ha megfelelően betöltik, jó szándékuknak meglesz a jutalma.
Szólt és távozott, üdvözült képpel, ahogyan a Mester prófétájához illik. A két férfi nem mert egymásra nézni.
Végül Powell nagy erőfeszítéssel megszólalt: - Gyerünk aludni, Mike. Föladom a harcot.
- Hallod-e, Greg - szólalt meg suttogva Donovan. - Ugye, egy szó se igaz abból, amit mond? Ugye, nem? Olyan meggyőződéssel beszél, hogy én már…
- Ne hülyéskedj! - Powell megpenderült. - Majd megtudod, hogy van-e Föld, ha jövő héten itt lesz a váltás, és ezért a kis zríért felelnünk kell.
- De Jupiter szerelmére - Donovan szinte már a könnyeivel küszködött -, akkor tennünk kell valamit! Nem hisz se nekünk, se a könyveknek, se a saját szemének.
- Nem - mondta keserűen Powell. - Mert logikus robot, a fene ott egye meg. Kizárólag a logikának hisz, s ebben csak egy hiba van… Elhallgatott.
- És mi az az egy hiba? - tudakolta Donovan.
- Hideg logikával - felelte Powell - bármit be lehet bizonyítani, ha valaki a megfelelő posztulátumokból indul ki. És nekünk is megvannak a magunk posztulátumai, Zseninek is.
- Akkor lássuk azokat a posztulátumokat. Holnapra itt van a vihar!
- Csakhogy épp a posztulátumokkal van baj - sóhajtott kimerülten Powell. - Mert feltevéseken alapulnak, összetartó erejük pedig a hit. Semmi az égvilágon meg nem rendítheti őket. Megyek aludni.
- Ördög-pokol! Én nem bírok aludni!
- Én se. De megpróbálom - pusztán elvi okokból.
Tizenkét óra múlva még ugyanitt tartottak, az elveknél, mert a valóságban le sem hunyták a szemüket.
A vihar hamarabb megjött, mint várták. Donovan pirospozsgás arcából kifutott a vér, amint reszkető kézzel kimutatott az ablakon. Powell borostás állal, kiszáradt ajakkal állt mellette, és elkeseredetten ráncigálta bajszát.
Más körülmények között elgyönyörködtek volna a látványban. Az energiasugárba ütköző nagy sebességű elektronáram hatalmas kristályalakzatokban, rendkívüli fényerővel csillogott. A végtelenbe vesző nyaláb minden egyes részecskéje szikrázó táncot járt.
Az energiasugár tengelye látszólag nem mozdult el, de a férfiak tudták, mit ér a szabad szemmel végzett megfigyelés. Az ívpályának milliomod másodperc egyenértékű - emberi szem számára érzékelhetetlen - elhajlása már kimozdítaná gyújtópontjából a sugárnyalábot, s odalent a Földön száz és száz négyzetmérföldnyi területen minden izzó romhalmazzá változna.
A vezérlőműnél, pedig egy robot áll, amelyet nem érdekel se sugár, se gyújtópont, se a Föld, amelyet nem érdekel más, csak a Mester. Órák múltak el. A férfiak dermedt csendben bámultak ki az ablakon. Végül az ugrándozó fényszemecskék elhalványultak, kialudtak. A vihar elvonult.
- Vége a viharnak - mondta színtelen hangon Powell.
Donovan nyugtalan szendergésbe merülve feküdt az ágyán, Powell fáradt szemmel, irigykedve pillantott feléje. A jelzőfény újból és újból felvillant, de a férfi rá se hederített. Most már minden mindegy! Minden! Talán Zseninek van igaza, gondolta, valóban alacsonyrendű lény vagyok, pusztán feladatomhoz mért elmével. Alacsonyrendű lény, akinek élete elvesztette rendeltetését.
Bár így volna! Zseni álli előtte.
- Nem felelt a fényjelzésre - mondta halkan -, hát idejöttem. Látom, nagyon rossz bőrben van. Attól tartok, létezésének időszaka a végéhez közeledik. De talán azért még érdeklik a ma leolvasott adatok?
Powell homályosan érezte, hogy a robot barátilag közeledik feléje. Talán valamilyen lelkifurdalás bujkál benne, amiért erőszakosan magához ragadta az állomás vezérlőművének kezelését, s ezt akarja lecsillapítani. Elvette a felé nyújtott grafikonokat, és üres szemmel bámult rájuk.
- Persze nagy kiváltság - szólalt meg elégedetten Zseni - a Mestert szolgálni. Nem szabad rossz néven vennie, hogy átvettem a helyét.
Powell felsóhajtott. Gépiesen lapozgatta a grafikonokat, mígnem zavaros szeme megakadt egy vékony vörös vonalon. Kisebb ingadozásokkal a papír egész hosszán végigfutott.
A férfi lélegzete elakadt az ámulattól. Két marokra fogta a papírlapot, felállt, de még mindig nem tudta levenni szemét a vonalról. A többi grafikon észrevétlen a padlóra hullt.
- Mike! Mike! - Powell vadul fölrázta szendergéséből barátját. - Mike! Egyenesben tartotta a sugarat!
- Mi…i? Ho…ol? - Donovan hirtelen magához tért, és most ő is kidülledt szemmel meredt a grafikonra.
- Mi baj? - szólt közbe Zseni.
- A gyújtópontban tartottad a sugarat - hebegte Powell. - Te ezt tudtad?
- Gyújtópont? Az meg micsoda?
- Pontosan a vevőállomásra irányítottad a sugarat, az ívpálya elhajlása a milliomod másodperc tízezred részén belül maradt.
- Miféle vevőállomásról beszél?
- A földiről. A Földön levő állomásról - motyogta Powell. - Igen, pontosan a gyújtópontban tartottad.
Zseni bosszúsan sarkon fordult.
- Maguknál minden jó szándék meddő. Folyton ugyanazt a képtelenséget hajtogatják. Persze hogy irányban tartottam az összes tájolóberendezést, hisz ez a Mester akarata.
Felkapta a szétszórt grafikonokat, és kimért mozdulatokkal távozott.
- Megáll az ész! - robbant ki Donovanből a szó, amikor Zseni becsukta maga mögött az ajtót. - És most mit teszünk? - fordult Powellhez.
- Semmit - válaszolta fáradtan, de felvidulva a másik -, Zseni bebizonyította, hogy tökéletesen el tudja vezetni az állomást. Még életemben nem láttam, hogy valaki ilyen kitűnően megbirkózzék egy elektronviharral.
- De ez még nem oldja meg a problémánkat. Hisz most is csak a Mesterről fecseg. Nem hagyhatjuk…
- Ide figyelj, Mike. A Mester utasításait követi, de a tájolók, a műszerek, a grafikonok segítségével. Mi se tettünk egyebet. Különben pedig éppen ez indokolja, miért nem akart nekünk engedelmeskedni. Az engedelmeskedést a második törvény írja elő. Viszont azt, hogy emberi lény kárt nem szenvedhet, az első. És hogyan volt képes - tudatosan vagy se - megóvni bennünket attól, hogy kárt szenvedjünk? Hát úgy, hogy gyújtópontban tartotta az energianyalábot. És azt is tudja, hogy ő, mint állítólag magasabb rendű lény, erre a feladatra alkalmasabb nálunk, ezért kénytelen bennünket kiiktatni a vezérlőfülkéből. Ha elgondolkozol a robotika törvényein, rá fogsz jönni, hogy ennek így kell lennie.
- Lehet, hogy igazad van. De nem ez a lényeg. Eltűrnéd, hogy tovább ismételgesse ezeket a sületlenségeket a Mesterről?
- Miért ne?
- Ki hallott még ilyen zöldséget? Hogy bízzuk rá az állomás kezelését, ha egyszerűen nem hisz a Föld létezésében?
- Tudja kezelni az állomást vagy sem? - Tudja, de…
- Akkor miért érdekes, hogy mit hisz?!
Powell széttárta a karját, arcára halvány mosoly ült. Az ágya felé tántorgott, és a következő pillanatban már aludt is.
Powell beszéd közben könnyű űrruhájának fölvételével vesződött. - Pofonegyszerű volna - magyarázta. - Egyesével idehozzuk az új
ZSN-modelleket, ellátjuk őket egyheti időtartamra időzített kikapcsolószerkezettel, hogy azt a…Mester-kultuszt módjuk legyen magától a prófétától elsajátítani, s aztán a kijelölt állomásokon megint bekapcsoljuk és életre keltjük őket. Ilyen módon két ZSN-modellt tudnánk …
- Ugyan, hagyd már abba. - Donovan kinyitotta üveges sisaklemezét, és mogorva pillantást vetett társára. - Gyerünk kifelé. Itt a váltás, velem pedig addig úgyse lehet beszélni, amíg nem érzem a Földet a lábam alatt, és meg nem győződöm róla, hogy tényleg létezik.
Közben nyílt az ajtó, Zseni lépett be rajta. Donovan halkan szitkozódva lecsapta sisaklemezét, és bosszúsan hátat fordított a robotnak.
Zseni puha léptekkel Powellhez lépett.
- Már mennek? - tudakolta bánatos hangon.
- Majd jönnek mások a helyünkbe - válaszolta kurtán Powell. Zseni felsóhajtott. Hangja olyan volt, mint amikor feszes huzalokon játszik a szél.
- Szolgálatuknak vége, eljött megsemmisülésük ideje. Tudtam, hogy így lesz, mégis …De legyen meg a Mester akarata.
Bánatos hangja fölborzolta Powellt.
- Tartsd meg a sajnálkozásodat. A Földre megyünk és nem a megsemmisülésbe.
- Igen. A legjobb, ha ebben a hitben élnek. - Zseni felsóhajtott. Most értem csak, milyen bölcsesség sugallja ezeket a csalóka képzeteket. Még ha tudnám, se rendíteném meg a hitüket. - És úgy távozott, mint a testet öltött szánalom.
Powell vicsorogva nézett utána, majd intett Donovannek. Fölragadták bőröndjeiket, és megindultak a zsilipkamra felé.
A váltást hozó űrhajó a külső leszállópályán várakozott. Franz Müller, aki Powellt váltotta föl, kimért udvariassággal üdvözölte őket. Donovan kurtán biccentett, majd a pilótafülkébe indult, hogy átvegye a szolgálatot Sam Evanstől.
Powell még egy ideig a leszállópályán ténfergett. - Hogy van a jó öreg Föld? - kérdezte.
A közhelynek beillő kérdésre ugyanilyen válasz jött:
- Még forog. - Az a jó!
- Mellesleg - mondta Müller Powellre pillantva - a fiúk ott az Amerikai Robotnál megint kisütöttek valami újat. A többtagú robotot.
- Mi…it?
- Jól hallotta, a többtagú robotot. Máris kötöttek egy nagy eladási szerződést. Úgy látszik, az aszteroidabányákban épp ilyesmire van szükség. Egy főrobot és a parancsnoksága alatt hat segédrobot. Olyanok, mintha az ujjai volnának.
- És a helyszíni próbán már túljutottak? - kérdezte aggodalmas hangon Powell.
- Ez a feladat, úgy hallottam, magukra vár - vigyorgott Müller. - Pedig egy kis vakáció is elkelne már nekünk, a fene ott egye meg - mondta Powell, s a keze ökölbe szorult.
- Azt biztosan megkapják. Két hét lesz, gondolom.
Súlyos űrkesztyűjét húzogatta, előkészületképpen az itteni szolgálatra. És eközben vastag szemöldökét ráncolva megkérdezte:
- Hogy vált be az új robot? Remélem, jól, mert nálam másként a vezérlőmű közelébe se szagolhat.
Powell habozott a válasszal. Végigmérte az előtte álló büszke poroszt, a szigorú, makacs koponyáján meredező sörtéktől le egészen a feszes vigyázzban álló lábakig. És Powell testén a legtisztább öröm árama hullámzott végig.
- Kitűnően bevált - mondta lassan. - Magának, azt hiszem, nem sokat kell majd babrálnia a vezérlőművel.
Elvigyorodott, és beszállt az űrhajóba. Müller jó néhány hétig itt teljesít szolgálatot…