2.
Körbe-körbe
- Idegeskedéssel nem megyünk semmire - ez volt Gregory Powell egyik kedvenc szavajárása. Ezért aztán, amikor Mike Donovan futva jött lefelé a lépcsőn, Powell a homlokát ráncolta.
- Mi baj? - kérdezte. - Letört a körmöd?
- Ahogy mondod - vicsorgott Donovan felhevülten. Vörös haja csupa gubanc volt az izzadságtól. - Mit vacakolsz itt egész nap, a pokol fenekén? - Mély lélegzetet vett, s aztán kitört belőle: - Sebi nem jött vissza.
Powell szeme tágra nyílt. Egy pillanatra megállt a lépcsőn, aztán visszanyerve önuralmát, tovább kapaszkodott felfelé. És meg se szólalt, míg a lépcső tetejére nem értek.
- Szeléniumért küldted? - Igen.
- És mióta van már odakint? - Öt órája.
Szavait néma csönd követte. Pokoli helyzet! Mindössze tizenkét órája vannak itt a Merkuron, és máris nyakig ülnek a bajban. Elégszer hallották ugyan, hogy a Merkur baljós bolygó, de ez még így is több a soknál.
- Kezdd az elején - mondta Powell -, lássuk tisztán a dolgot. Közben már a rádiósterembe értek, amelynek elavult berendezéséhez ideérkezésük előtt tíz esztendőn át nem nyúlt senki. Technológiai szempontból nézve még tíz esztendő is hosszú idő. Sebit például nem lehet egy napon említeni a 2005-ben használt robottípusokkal. Persze épp a robotikában szédületes volt akkoriban a haladás. Powell óvatosan végighúzta ujját a még mindig csillogó fémtárgyakon. A szobát - sőt az egész állomást - az avultság áporodott levegő e töltötte be. Szinte megüli az ember tüdejét.
Úgy látszik, Donovan se érezte különbül magát.
- Megpróbáltam rádióval elérni - kezdte -, de nem bírtam.
A rádiónak a Merkur napos oldalán semmi hasznát nem vehetjük, legkevésbé két mérföldön túl. Ez volt az egyik ok, amiért az első expedíció csődöt mondott. Az meg hetekbe telne, amíg az ultrahullám-berendezést felállítjuk…
- Most ne erről beszélj. Mit tudtál megállapítani?
- Rövidhullámon sikerült a szervetlen test jelzéseit felfognom. Ez azonban csak arra volt jó, hogy a tartózkodási helyét megállapítsam. Két órán át követtem, és az eredményt beírtam a térképre.
Farzsebéből előrántott egy megsárgult pergamenlapot - a sikertelen első expedíció egyik "ereklyéjét" -, és előbb dühösen odavágta az asztalra, majd tenyerével kisimította. Powell - mellén keresztbe font karokkal - tisztes távolból figyelte a térképet.
- Ez a vörös kereszt a szelénium-lelőhely. Te magad jegyezted be ide.
- Melyikről beszélsz? - szakította félbe Powell. - MacDougal három lelőhelyet jelölt ki számunkra, mielőtt elment.
- Természetesen a legközelebbihez küldtem ki Sebit. Tizenhét mérföldre. De ez nem érdekes. - Izgatott hangon folytatta: - Ezek a ceruzával beírt pontok mutatják az útját.
Most már Powell se tudta türtőztetni magát, villámgyorsan felkapta az asztalról a térképet.
- Komolyan beszélsz? Ez képtelenség! - Nekem mondod? - morogta Donovan.
A pontok nagyjából kör alakban helyezkedtek el a szelénium-lelőhely vörös keresztje körül. Powell barna bajszát rángatta, ami nála az aggodalom félreérthetetlen jele volt.
- A két óra alatt - tette hozzá Donovan -, amíg követtem az útját, nem kevesebb, mint négyszer kerülte meg azt a nyomorult lelőhelyet. És ahogy én látom a dolgokat, így fogja folytatni az idők végtelenségéig. Tisztában vagy vele, milyen kátyúba kerültünk?
Powell fölpillantott, de nem válaszolt. Ó, igen, nagyon is tisztában volt a helyzetükkel. Nem kellett hozzá jóstehetség, hogy az ember előre lássa, mi fog történni. Az itteni szörnyű napsugarakkal szemben egyedül a fotocellagátak nyújthattak védelmet, azok meg hamarosan kiégnek. Csak a szelénium menthetné meg őket. Szeléniumot pedig csak Sebi hozhat. Ha nincs szelénium, vége a fótocelláknak. És ha vége a fotocelláknak, az azt jelenti, hogy mindketten lassan megperzselődnek, ami nem a legszebb halálnem.
Donovan vadul markolászta vörös fürtjeit.
- Az egész vállalat rajtunk fog röhögni - mondta keserűen. Mindenki azt fogja kérdezni, hogyhogy ilyen egykettőre csődöt mondtunk. A nagy Powell-Donovan-duó! Kiküldik a Merkurra, tegyen jelentést, hogy a modern technika vívmányaival és a robotokkal meg lehetne-e újból nyitni a Nap-oldali bányákat, és íme! Már az első napon csődöt mondunk. Amellett az egész pusztán rutinmunka. Ezt a csorbát soha ki nem köszörüljük.
- Tán nem is lesz szükség rá- jegyezte meg szenvtelenül Powell. Ha most nem teszünk valamit, méghozzá gyorsan, akkor mi már életünkben nem fogunk semmit köszörülni.
- Ne hülyéskedj, Greg! Lehet, hogy te ezt jó tréfának tartod, de én nem. Bűn volt ideküldeni minket egyetlenegy robottal. Az meg a te nagyszerű ötleted volt, hogy a fotocellákat majd mi magunk elintézzük.
- Micsoda igazságtalan vád! Hát nem közösen döntöttük el, hogy így lesz a legjobb?! Semmi egyébre nem volt szükségünk, mint egy kiló szeléniumra, egy darab dielektróda-lemezre meg három óra időre. És a Nap-oldal tele van tiszta szeléniummal. MacDougal a szeptro-reflektorával öt perc alatt három lelőhelyet talált, vagy nem? De akárhogy áll a dolog, a következő bolygóegyüttállást amúgy se várhattuk volna ki.
- És most mit tegyünk? Látom rajtad, hogy neked van valami ötleted, különben nem volnál ilyen nyugodt. Te se vagy nagyobb hős nálam. Köpd ki hát, mi az?
- Magunk nem mehetünk Sebi után, a Nap-oldalon semmiképp. Hisz a közvetlen sugárzást még ezekben az újfajta hőálló ruhákban sem lehet húsz percnél tovább kibírni. De ismered a régi mondást: robottal fogd el a robotot. Ide figyelj, Mike, lehet, hogy mégse állunk olyan rosszul. Odalent van hat robotunk, amelyeket bevethetünk, ha működnek. Ha működnek.
Donovan szemében hirtelen felcsillant a remény.
- Az első expedíció hat robotjára gondolsz? De azok talán még szubrobotikus gépek. Tíz esztendő hosszú idő, ami a robottípusokat illeti.
- Nem, már robotok. Az egész napot velük töltöttem, tudom, mit beszélek. Pozitronagyuk van, persze primitív. - Zsebre dugta a térképet. - Na gyerünk.
A robotok - mind a hat - a legmélyebb szinten voltak, ismeretlen tartalmú, penészes ládák gyűrűjében. Otromba, behemót szerkezeteknek látszottak, a földön ültek, szétvetett lábakkal, de a fejük még így is jó hét láb magasan volt.
- Jókorák, mi? - füttyentett Donovan. - Legalább tíz láb a mellbőségük.
- Mert még ósdi McGuffy-féle szerkezetek. Átvizsgáltam a belsejüket, van ott minden, ami szép és jó.
- Fel is töltötted már őket?
- Még nem. Eddig nem volt rá szükség. De úgy láttam, nincs semmi bajuk. Még a diafragmájuk is nagyjából rendben van. Valószínűleg tudnak majd beszélni.
Közben lecsavarta a legközelebbi robot mellpáncélját; és a szerkezetbe egy két hüvelyk átmérőjű gömböt tett be. Ebben volt az a kis atomszikra, amely életet adott a robotnak. Csak üggyel-bajjal tudta beilleszteni, de a végén valahogy mégis sikerült. Aztán nagy keservesen visszacsavarta a mellpáncélt. Tíz esztendővel azelőtt még nem ismerték a korszerűbb modellek rádióirányítási módszerét. Powell most a hátralevő öt robotot is üzemképessé tette.
- Meg se moccannak - ijedezett Donovan.
- Mert még nem kaptak rá parancsot - válaszolta röviden Powell. Visszament az első robothoz, és a mellére ütött. - Hé, te! Hallasz engem?
A monstrum lassan lehajtotta fejét, és Powellre bámult. Aztán megszólalt, érdes, csikorgó hangon, akár egy ócska fonográf:
- Igen, gazdám.
Powell kicsit fanyarul Donovanre vigyorgott.
- Hallod, mit mond? Ez még az első beszélő szerkezetek idején készült, amikor egyre többen követelték, hogy a robotokat tiltsák ki a
Földről. A gyárak védekezésképpen jó, egészséges rabszolgaszellemmel itatták át ezeket a nyavalyás masinákat.
- De az se segített rajtuk - dünnyögte Donovan.
- Nem, de hogy minden lehetőt megpróbáltak, az biztos. - Újból a robothoz fordult. - Állj fel!
A robot lassan felemelkedett. Donovan a nyakát nyújtogatta, és ajkát csücsörítve füttyentett egyet.
- Fel tudsz menni a felszínre? - kérdezte Powell. - A világosságra?
Egy kis szünet állt be, amíg a robot lassú agyveleje megbirkózott a válasszal.
- Igen, gazdám.
- Jól van. Tudod, mennyi egy mérföld? Újabb kis szünet, aztán a lassú válasz: - Igen, gazdám.
- Akkor most fölvezetünk a felszínre, és kijelölünk neked egy irányt. Azon elindulva körülbelül tizenhét mérföldet kell menned, és valahol arrafelé találsz majd egy másik robotot, nálad kisebbet. Eddig érted?
- Igen, gazdám.
- Megkeresed azt a robotot, és megparancsolod neki, hogy jöjjön vissza. Ha nem engedelmeskednék, erőszakkal hozod vissza. Donovan megrángatta Powell kabátujját.
- Miért nem hozatsz vele mindjárt szeléniumot is?
- Mert azt akarom, hogy Sebi visszajöjjön, te tökfejű. Meg kell tudnunk, mi történt vele. - És megint a robothoz fordult. - Na jól van, gyere utánam.
A robot nem moccant.
- Bocsánat, gazdám - szólalt meg morajló hangon -, de nem tudok. Előbb fel kell ülnöd rám.
Otromba karjait nagy robajjal egymás mellé tette, s aztán összefonta tompa ujjait. Powell rábámult, és a bajszát ráncigálta.
- Mi … i? Micsoda?
- Fel kell ülnünk rájuk? - kérdezte Donovan kidülledt szemmel. Mint egy lóra?
- Úgy látszik. Bár nem tudom, miért. Nem látom az … Ja úgy, már értem. Ahogy mondtam, abban az időben nagy reklámot csináltak a robotok biztonságos voltának. Nyilvánvalóan ezt a célt szolgálta, hogy egyedül nem sétálgathattak, csak úgy, ha valaki felült a hátukra. Most mit tegyünk?
- Ezen töröm én is a fejemet - mormolta Donovan. - Mi se robottal, se robot nélkül nem mehetünk ki a felszínre. Hahó! Az áldóját… - Ujjával kétszer csettintett. - Te, add csak ide azt a térképet - hadarta izgatottan. - Nemhiába tanulmányoztam két óra hosszat. Ez itt egy bányaközpont. Mi akadálya, hogy a tárókon át közlekedjünk?
A térképen a bányaközpontot fekete kör jelezte, amely körül pókhálószerűen terjeszkedő pontozott vonalak mutatták a tárókat. Donovan a térkép alján levő jelmagyarázatokat tanulmányozta. - Ezek a kis fekete pontok - dünnyögte - a felszínre vezető kijáratokat jelzik, és itt van egy, amelyik körülbelül három mérföldre lehet a szelénium-lelőhelytől. Egy szám van mellette - olvashatóbban is írhatták volna -, 13a. Ha a robotok ismerik a járást errefelé…
Powell azonnal a robot felé fordult.
- Igen, gazdám - hangzott a színtelen válasz. 
- Vedd fel a hőálló ruhádat - mondta elégedetten Powell. Mindketten életükben először viseltek hőálló ruhát, s igazat szólva, huszonnégy órával ezelőtt még nem is igen tudták volna elképzelni, hogy valaha fölveszik. Kényelmetlenül, izegve-mozogva nyújtóztatták tagjaikat.
A hőálló ruha sokkal nagyobb és otrombább, mint az előírásszerű űrhajósöltözék, de teljesen fémmentes, és így lényegesen könnyebb annál. Hővisszaverő műanyagból és vegykezelt parafalemezekből készül, s egy szárítóegység egészen szárazon tartja benne a levegőt. Húsz perces teljes védelmet nyújtott az itteni tűző napsugarak ellen, s további öt-tíz percig halált okozó ártalmak nélkül elviselhetővé tette a hőséget.
A robot még mindig kengyelt formált kezéből, és a hőálló ruhába bújt Powell groteszk figurájának láttára a csodálkozás legcsekélyebb jelét se mutatta.
- Indulhatunk a 13a kijárathoz? - hangzott Powell érdes hangja a rádión keresztül.
- Igen, gazdám.
Eddig rendben van, gondolta Powell. Rádióirányításra ugyan nincsenek berendezve, de rádióvételre igen.
- Pattanj föl az egyikre, Mike - biztatta Donovant.
Lábát a rögtönzött kengyelre tette, és a magasba lendült. Az ülés kényelmes volt. A robot domború hátát nyeregnek képezték ki, kétoldalt egy-egy vájat húzódott rajta a combok részére, s Powell most a két hosszú "fül" rendeltetését is fölismerte.
A fülekbe kapaszkodott, és csavart egyet a robot fején. A "hátasló" nehézkesen oldalt fordult.
- Gyű, paci! - vezényelt, de a mókázás ellenére sem érezte valami jól magát.
Az óriásrobotok lassan, gépies pontossággal elindultak, és kiléptek az ajtón. A keresztgerenda alig egylábnyi magasan volt felettük, úgyhogy a két férfi sietve lekapta a fejét. Aztán a robotok lassú lépteinek egyhangú dobogása közepette egy keskeny folyosón haladtak végig, és a légkamrába értek.
A hajszálpontosan kiképzett, hosszú, levegőtlen táró rádöbbentette Powellt, milyen óriási munkát végzett az első expedíció kezdetleges robotjaival, primitív szerszámaival. Lehet, hogy kudarcot vallottak, de ez a kudarc lényegesen jobb teljesítmény volt, mint az Amerikai Robot nem egy sikeres vállalkozása.
A robotok egyenletes ütemben, egyenletes léptekkel haladtak előre.
- Figyeled? - szólalt meg Powell. - Ezek a tárók véges-végig ragyogó fényben úsznak, a hőmérséklet pedig megfelel a normális földi hőmérsékletnek. És valószínűleg így van ez tíz esztendeje, amióta abbahagyták itt a munkát.
- De miért?
- Mert olcsó az energia, a legolcsóbb az egész világon. Napenergia, és ez a Merkur Nap-oldalán nem csekélység. Ezért építették a központot is napfényes vidéken, és nem pedig valamelyik hegy árnyékában. Ez az egész központ tulajdonképpen egy óriási energiaátalakító berendezés: a hőenergiát elektromossággá, fénnyé, gépi munkává s a többi alakítja át. Így azután az energiaszolgáltatás és a központ hűtése egy és ugyanazon folyamatban történik.
- Nagyon szép - jegyezte meg Donovan. - Most megint tanultam valamit, de mégis inkább beszélj másról. Mert ennek az energiaátalakításnak oroszlánrészét éppen azok a nyavalyás fotocellagátak végzik, s így ez pillanatnyilag kényes téma nálam.
Powell morgott valamit, aztán Donovan más témával törte meg a csendet:
- Mondd csak, Greg, szerinted mi a fene történt Sebivel? Érthetetlen dolog.
Hőálló ruhában nem könnyű dolog vállat vonni, de Powell megpróbálta.
- Nem tudom, Mike - felelte. - Pontosan az itteni kívánalmakra készült. Hőséget nem érez, alkalmazkodni tud a csökkent gravitációhoz és a hepehupás talajhoz. Üzembiztos vagy legalábbis annak kellene lennie.
Ezúttal hosszabb csönd következett.
- Gazdám - szólalt meg végül a robot -, megérkeztünk.
- Mit mondasz? - ocsúdott föl szendergésszerű állapotából Powell. - Ja úgy. Akkor vigyél ki minket, ki a felszínre.
Egy kicsiny, üres, levegőtlen helyiségben voltak, valaha alközpont lehetett. Most romokban hevert. Donovan zseblámpája fényénél megvizsgált egy csipkés szélű lyukat, amely az egyik fal felső részén tátongott.
- Meteorittól van, ugye? - kérdezte.
- Hagyd a fenébe - vonogatta vállát Powell. - Nem érdekes. Gyerünk ki innét.
Hatalmas fekete bazaltszikla zárta el előlük a napfényt, és körös-körül rezzenetlen világ éjszakai sötétje honolt. Közvetlenül előttük a szikla árnyéka mint késpenge nyúlt ki a szinte kibírhatatlan fehér fénybe, amely szikrázva verődött vissza a sziklás talajon milliószám heverő kristályokról.
- Boldogságos világűr! - kapkodott levegő után Donovan. Mintha hó volna:
És valóban olyan is volt.
Powell egészen a látóhatár széléig végigpásztázta tekintetével a Merkur csipkézett, szikrázó talaját, s a kápráztató ragyogástól összerázkódott.
- Ez valami különleges tájék lehet - jegyezte meg. - Mert a Merkur sugárvisszaverő képessége általában csekély, a talaja meg jórészt szürke tajtékkő. Olyasféleképpen, mint a Holdon. Gyönyörű, igaz?
Hálával gondolt videolemezének fényszűrő üvegére. Mert bármilyen gyönyörű is a látvány, ha közönséges üvegen át csak egyetlen pillantást vetnek a napfénybe, fél percen belül megvakulnak.
Donovan a csuklójára csatolt rugós hőmérőt nézegette. - Szent Kleofás! - ámuldozott. - Nyolcvan fok!
Powell is a hőmérőjére pillantott.
- Öhöm. Egy kicsit sok. Ez a légkör miatt van. - A Merkuron légkör?! Bediliztél?
- A Merkur nem teljesen levegőtlen - magyarázta Powell a maga szórakozott módján. A látcsőtoldalékkal bajlódott, hőálló ruhájának felpuffadt ujjaival csak nehezen tudta a videolemezre csatolni. - Van némi kipárolgása, s ez a felszínéhez tapad. Azoknak az erősen illanó elemeknek és vegyületeknek a gőze, amelyek elég nehezek ahhoz, hogy a Merkur gravitációja visszatartsa őket. Idetartoznak a szelénium, jód, higany, gallium, kálium, bizmut meg az illanó oxidok. A gőzök az árnyékos részek felé húzódnak, ott lecsapódnak, és hőt adnak le. Olyan ez, mint valami roppant lepárlókészülék. És ha a lámpáddal körülnéznél, a szikla oldalán valószínűleg kénharmatot vagy mondjuk higanyzúzmarát találnál. Egyébként ez a hőség még nem valami veszélyes. Vacak nyolcvan fokot ilyen ruhában a végtelenségig ki lehet bírni.
Powell a látcsőtoldalékkal olyan volt, mint valami csiga a szemkocsányaival.
Donovan feszülten figyelt. - Látsz valamit? - kérdezte.
Társa nem adott azonnal választ, s amikor végre megszólalt, hangja töprengő, aggodalmas volt.
- A szemhatáron egy sötét foltot látok, az talán a szelénium-lelőhely. Ott van, ahol a térkép jelzi. De Sebit sehol se látom.
Powell a jobb kilátás kedvéért ösztönösen egyre feljebb kapaszkodott a roboton; míg végül is már a vállán állt, meglehetősen bizonytalan helyzetben. Lábát szétterpesztette, meresztette a szemét.
- Azt hiszem - mondta -, azt hiszem…Igen, ő az. Felénk jön. Donovan a jelzett irányba pillantott. Az ő videolemezén nem volt látcsőtoldalék, de azért a kristályos talaj izzó ragyogásában kivett egy kis mozgó fekete pontot.
- Látom! - kiáltott fel. - Gyerünk!
Powell visszahuppant ülőhelyzetbe a robot hátára, s hőálló ruhába bújtatott kezével rácsapott a roppant mellkasra.
- Gyerünk!
- Gyia! - harsogta Donovan, és megsarkantyúzta "paripáját". A robotok megindultak. Lépéseik ütemes dobogása a levegőtlenségben nem jutott el Powellék füléhez. A hőálló ruhák nem eresztették át a hangot. Csak ritmikus rezgéseket éreztek, közvetlenül a tényleges hallásküszöb alatt.
- Gyorsabban! - kiáltotta Donovan. A lépések üteme azonban nem változott.
- Kár a fáradságért - jegyezte meg Powell. - Ezek az ócskaságok csak egyetlen sebességre kapcsolhatók. Vagy tán azt hitted, szelektív izmaik vannak?
Közben már átvágtak az árnyékos területen. A napfény fehéren izzó hullámokban csapott le rájuk, szinte cseppfolyósan áramlott körülöttük.
Donovan önkéntelenül behúzta a nyakát.
- Hé! Képzelődöm vagy tényleg meleget érzek?
- Sose félj, lesz még melegebb is - volt a mogorva válasz. - Te csak Sebit figyeld.
Az SB-13 robotot most már tisztán lehetett látni. Kecses, áramvonalas teste, ahogy könnyedén szökellt a hepehupás talajon, csak úgy szikrázott a fényben. A robot becenevét persze sorozatbetűiből képezték, de ez a név nagyon is illett rá, mert az SB-modellek az Amerikai Robot és Gépember Rt. leggyorsabb gyártmányai közé tartoztak.
- Hé, Sebi! - üvöltötte Donovan vadul lengetve karját. - Sebi! - kiáltotta Powell. - Gyere ide.
A két ember és az elkószált robot közti távolság hirtelen lecsökkent, de nem annyira Powell és Donovan elavult, kocogó robotjainak, mint inkább a fürge Sebinek a jóvoltából.
Most, közelebb kerülve, azt is megfigyelhették, hogy Sebi ügetésében van valami szokatlan: a robot szemmel láthatóan tántorgott, jobbra-balra dülöngélt. Powell újból intett, és épp amikor maximális áramerősségre kapcsolta a hőálló ruha fejrészében elhelyezett törpe rádióadót, hogy másodszor is odakiáltson a robotnak, az felnézett, és meglátta őket.
Sebi megtorpant, egy pillanatig egy helyben állt, alig-alig észrevehetően imbolygott, mintha könnyű szélben lengedeznék.
- Sebi, Sebi! - üvöltötte Powell. - Gyere ide, fiacskám.
És Sebi robothangja most első ízben szólalt meg Powell fülhallgatójában:
- Hurrá! Gyerünk fogócskázni. Én megfoglak téged, te megfogsz engem. Ásó se választ el minket a kapától. Én Boglárka vagyok, az édes kis Boglárka. Hahó! - Sarkon fordult, és eliramodott abba az irányba, ahonnét jött. Olyan sebesen, olyan vadul vágtatott, hogy a megperzselt por csak úgy örvénylett a nyomában.
És mielőtt eltűnt volna a szemük elől, még egyszer feléjük kiáltott: - Magas tölgyfa alatt egy kis virág virult. - Szavait furcsa, fémes kattanás követte, amolyan robotkuncogásnak hangzott.
- Gilbert és Sullivan - mondta erőtlenül Donovan. - Hát ezt meg hol szedte össze? Te Greg, hiszen ez…részeg vagy mi a fene.
- Ne mondd, tényleg? - gúnyolódott Powell. - Menjünk vissza a sziklához. Itt megsülök.
De aztán ő volt az, aki megtörte a kétségbeesett csöndet.
- Sebi nem részeg - mondta -, legalábbis nem emberi értelemben. Robotok nem részegedhetnek le. De csakugyan valami olyan baj van vele, amely a robotszervezetben megfelel a részegségnek.
- Szerintem részeg - kötötte az ebet a karóhoz Donovan. - És úgy látszik, azt hiszi, fogócskázni akarunk vele. Akar a fene! Itt most életről-halálról van szó, méghozzá igen kínos halálról.
- Igazad van. De hagyj egy kicsit gondolkozni. A robot csak robot. Ha egyszer rájövünk, mi a baj vele, ki tudjuk javítani.
- Ha rájövünk - jegyezte meg kesernyésen Donovan. De Powell rá se hederített.
- Sebit a Merkuron uralkodó normális körülmények alapulvételével szerkesztették meg. Viszont ezen a tájékon - karjával széles kört írt le - korántsem normálisak a körülmények. Itt van a kutya elásva. Például honnét ezek a kristályok? Valamilyen lassan hűlő folyadékból csapódtak volna le? De hol lehet olyan forró folyadék, amely az itteni hőségben lehűlhetne?
- Talán vulkanikus eredetűek - vágta rá Donovan, mire Powell idegesen megremegett.
- Ugyan - mondta halk, furcsa hangon, s ezután öt percig mély töprengésbe merült. - Ide figyelj, Mike - szólalt meg végül -, mit mondtál te Sebinek, amikor szeléniumért küldted?
- Hogy érted ezt? - kérdezte meghökkenve Donovan. - Csak annyit mondtam neki, hogy menjen és hozzon szeléniumot.
- Igen, ezt értem. De hogyan mondtad neki? Próbálj visszaemlékezni, pontosan milyen szavakat használtál.
- Milyen szavakat? Azt mondtam neki … igen …, azt mondtam: "Sebi, szeléniumra van szükségünk. Itt és itt találsz. Menj és hozzál." Ez volt az egész. Miért, mit kellett volna mondanom?
- Azt nem mondtad, hogy sürgős?
- Mást mondtam volna? Puszta rutinmunkáról volt szó.
- Most már úgysem segíthetünk rajta - sóhajtott Powell -, de azt meg kell adni, alaposan benne vagyunk a pácban. - Leszállt a robotról, és hátát a sziklának támasztva leült. Donovan mellé telepedett és belekarolt. A távolban az izzó Nap szinté úgy leste őket, akár a macska az egeret. A két óriásrobotból csupán tompa, vörös fotocellás szemük látszott, s ezek a szemek rezzenetlenül, közönyösen meredtek rájuk.
Igen, közönyösen. Mint ez az egész mérget lehelő Merkur, ez a baljós bolygó. Amilyen kicsi, olyan veszedelmes.
- Ide figyelj, Mike - recsegett Powell izgatott hangja Donovan fülhallgatójában -, kezdjük az elején, a robotika három törvényével. A három törvénnyel, amely teljesen átitatja a pozitronagyat. - Kesztyűbe bújtatott ujjain számolt a sötétben. - Íme! Egy: a robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.
- Helyes.
- Kettő - folytatta Powell -: a robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az első törvény előírásaiba ütköznének.
- Helyes.
- És három: a robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az első és második törvény előírásaiba. - Helyes. És mindebből mi következik?
- A magyarázat. Az egyes törvények közti ütközéseket az agy megfelelő pozitron hatóerői küszöbölik ki. Tegyük föl, hogy egy robot valamilyen veszély felé közeledik, és ezt fölismeri. Ebben az esetben a harmadik törvény hatóereje önműködően visszafordítja. De mi történik, ha olyan parancsot kap, hogy a veszély ellenére is végezze el a feladatát? Ez esetben a második törvény egy ellenható erőt hoz létre, amely erősebb az előzőnél, és arra kényszeríti a robotot, hogy saját léte kockáztatása árán is végrehajtsa a parancsot.
- Világos. De mennyivel lettünk ettől okosabbak?
- Vegyük Sebi esetét. Sebi egyike a legújabb modelleknek, rendkívül specializált típus, előállítása rengeteg pénzbe került. Tehát az épségéről a lehetőségek végső határáig gondoskodni kellett.
- Na és?
- Na és ezért a harmadik törvény hatékonyságát fokozták nála. Amire egyébként az SB-modellek előzetes tájékoztatóján külön is felhívták a figyelmet. Sebi tehát a veszéllyel szemben rendkívül érzékeny. Ráadásul, amikor szeléniumért küldted, a parancsot csak úgy odavetve, mindem nagyobb nyomaték nélkül adtad ki neki, s így most a második törvénynek elég csekély a hatóereje. Nyugalom! Csak a tényeket sorolom föl.
- Folytasd. Már sejtem, hová akarsz kilyukadni.
- És most nézzük, mi lett ennek a következménye. A szelénium lelőhely környéke valamilyen veszélyt rejteget. Amikor Sebi közeledik a lelőhely felé, ez a veszély növekszik, s egy bizonyos ponton a harmadik törvény hatóereje, amely már eleve nagyobb volt a szokásosnál, semlegesíti a második törvény hatóerejét, amely viszont már eleve kisebb volt a szokottnál.
Donovan izgalmában talpra ugrott.
- Értem! Vagyis egyensúlyi helyzet áll elő. A harmadik törvény visszakergeti Sebit, a második viszont a lelőhely felé hajtja.
- És ezért a szelénium-lelőhely körül kering, de úgy, hogy állandóan a hatóerő-egyensúly vonalán marad. És ha nem teszünk ellne semmit, az idők végtelenségéig így fog keringeni körbe-körbe. - Elhallgatott, aztán töprengve hozzátette: - Egyébként ez az, amitől lerészegedett. A hatóerők egyensúlyi állapotában a pozitron agypályák felé kikapcsolódik. Nem vagyok robotszakember, de ez nyilvánvaló. És akarati mechanizmusának valószínűleg ugyanazon részei fölött vesztette el az uralmat, mint a részeg ember. Na-a-gyon szép.
- De mi lehet a veszély? Ha tudnánk, mi elől menekül…
- Te magad tapintottál rá, amikor az imént vulkánokat emlegettél. Valahol közvetlenül a szelénium-lelőhely fölött a Merkur bendőjéből gáz szivárog. Kén-dioxid, szén-dioxid és szén-monoxid. Nagy mennyiségben és ráadásul ilyen hőmérséklet mellett.
Donovan nagyot nyelt.
- Szén-monoxidból és vasból illanó vas-karbonil keletkezik.
- És a robotok anyaga - tette hozzá Powell - túlnyomórészt vas. 
Majd komoran így folytatta: - De gyönyörű dolog a logika. Világosan körülhatároltuk a problémánkat, csak épp a megoldás hiányzik. Magunk nem mehetünk a szeléniumért, túlságosan messze van. Ezeket a robotpacikat se küldhetjük el érte, mert egyedül nem hajlandók menni. És nem is vitethetjük el magunkat velük, mert olyan lassan kocognak, hogy mire odaérünk, megsülünk. Sebit nem tudjuk elkapni, mert a lüke azt hiszi, hogy fogócskázunk vele, s mi óránként négymérföldes sebességgel haladunk, ő meg hatvannal.
- Ha egyikünk odamenne - töprengett Donovan -, és megsülve jönne vissza, legalább a másikunk megmaradna.
- Pompás! - hangzott a csúfondáros felelet. - Ez valóban rendkívül önfeláldozó cselekedet volna! Csakhogy az illető még el se ér a lelőhelyhez, s már olyan állapotba kerül, hogy nem tud parancsokat osztogatni. Azt meg nem hiszem, hogy a robotok parancs nélkül valaha is visszatérnének ehhez a sziklához. Számítsd csak ki! Két-három mérföldre lehetünk a lelőhelytől, vegyünk szerényen két mérföldet. A robotjaink óránkénti sebessége négy mérföld, mi pedig ezekben a ruhákban is legfeljebb húsz percig bírjuk ki. Mert itt nem csupán a hőmérsékletről van szó, gondolj az ibolyántúli és annál kisebb hullámhosszú sugarak gyilkos erejére is.
- Hm - dünnyögött Donovan -, szóval tíz perc hiányzik, hogy elérjünk a lelőhelyhez.
- Igen, csakhogy itt tíz perc pontosan annyi, mint az örökkévalóság. És ez még nem minden. A fémgőzben igen jelentékeny mennyiségű szén-monoxidnak kell lennie, másként a harmadik törvény nem állította volna meg Sebit. Ami pedig azt jelenti, hogy a korróziós hatásnak is számottevőnek kell lennie. És miután Sebi már hosszú órák óta kint van, nem tudhatjuk, mikor mondja fel például valamelyik térdízülete a szolgálatot. Ha pedig ez bekövetkezik, akkor felborul. Tehát nemcsak egyszerűen gondolkoznunk kell, hanem nagyon gyorsan kell gondolkoznunk!
Mély, döbbent csend!
Donovan törte meg. Igyekezett elfojtani érzelmeit, de a hangja mégis remegett.
- Ha a második törvény hatóerejét - kezdte - újabb parancs kiadásával nem tudjuk fokozni, talán megfordíthatnánk a dolgot. Ha fokozzuk a veszélyt, növeljük a harmadik törvény hatóerejét, s ezzel magunk felé kergetjük Sebit.
Powell videolemezén keresztül kérdő pillantást vetett rá.
- Ahhoz, hogy kitérítsük a pályájáról - magyarázta óvatosan Donovan -, csak fokoznunk kell a szén-monoxid-koncentrációt a szelénium-lelőhely környékén. És a központban tökéletesen felszerelt labor áll rendelkezésünkre.
- Úgy is van - helyeselt Powell. - Azért bányaközpont.
- Tehát kilószám fogunk találni kalcium kicsapásához használt oxálsavat.
- Boldogságos világűr! Mike, te zseni vagy!
- Nono - szerénykedett Donovan. - Csak még emlékszem, hogy az oxálsav hő hatására szén-dioxidra, vízre és jó öreg szén-monoxidra bomlik. Elég vegytant magoltattak velem az egyetemen.
Powell felugrott, és az egyik óriásrobot combjára csapva magára fordította figyelmét.
- Hé! - bömbölte. - Tudsz dobni? - Mit mond, gazdám?
- Nem fontos. - Powell elátkozta a robot csigalassú észjárását. Némi keresgélés után fölemelt egy tégla nagyságú, éles követ. - Látod azt a kékes kristályfoltot - szólt oda a robotnak -, ott túl azon a girbegurba hasadékon? Fogd ezt a követ, és találd el vele.
Donovan megrángatta Powell karját.
- Te, Greg, az túl messze van. Majdnem fél mérföld.
- Nyugalom - válaszolta Powell. - Itt a Merkur gravitációjával van dolgunk. No meg acélkar dobja a követ. Figyeld csak.
A robot sztereoszkopikus szemével pontosan felmérte a távolságot, aztán a kő súlyához alkalmazkodó tartásban hátrahúzta karját. Mozdulatait a sötétség miatt nem lehetett kivenni, de ahogy a testsúlyát áthelyezte, dobbanás hallatszott, s néhány másodperc múlva a kő fekete árnyékként hasított a napfényben. Itt nem volt se légellenállás, se szél, amely lelassította volna röptét vagy eltérítette volna pályájáról, s amikor talajt ért, pontosan a "kék folt" közepén repítette szerteszét a kristályokat.
- Gyerünk, Mike - kiáltotta boldogan Powell -, lássuk azt az oxálsavat!
Amikor visszafelé menet lebújtak a romos alközpontba, Donovan komoran megjegyezte:
- Mióta utánaeredtünk, Sebi állandóan a szelénium-lelőhely innenső oldalán ténfereg. Figyelted?
- Igen.
- Úgy látszik, fogócskázni szeretne. Hát most majd mi adunk neki fogócskát!
Órák múlva tértek vissza egy-egy háromliteres üveg oxálsavval… és lógó orral. A fotocellagátakat a vártnál lényegesen rosszabb állapotban találták. Elszántan, komor hallgatásba burkolózva kormányozták robotjaikat az izzó napsütésben a várakozó Sebi felé.
Sebi lassan feléjük ügetett.
- Hát megjöttetek? Hurrá! Itt egy rövidke lista, én csináltam, az orgonista. Arról, aki mentát majszol s a képedbe leheli.
- Látom - válaszolta Powell halk, gondterhelt hangon. - Kikészíti a monoxid, ha egykettőre el nem kapjuk.
Óvatosan, szinte lopakodva haladtak előre, nehogy elriasszák ezt a végképp eszét vesztett robotot. Powell ugyan még túl messze volt tőle, de már esküdni mert volna, hogy Sebi, az őrült újból futásra készülődik.
- Hármat számolok - vezényelt zihálva a robotoknak. - És aztán dobás! Egy … kettő …
Két acélkar egy időben lendült hátra, majd előre, s két üvegedény párhuzamosan emelkedő ívben suhant tova, mint a gyémánt szikrázott a hihetetlenül erős napfényben. Közvetlenül Sebi mögött értek talajt, hangtalan puffanással. Az oxálsav homokként szóródott szét az összetört üvegekből minden irányba.
Powell anélkül, hogy látta volna, tudta: úgy pezseg a szörnyű hőségben, akár a szódavíz.
Sebi megfordult, körülnézett, lassan hátrálni kezdett, majd fokozatosan futásba váltott át. Tizenöt másodpercen belül már egyenesen feléjük vágtatott, imbolyogva, kiabálva.
Powell még nem tudta tisztán kivenni szavait, de valami ilyet hallott:
- Ha majd tesz a csizmás szerelmi vallomást.
- Vissza a sziklához, Mike! - kiáltotta. - Letért a pályájáról, és most már engedelmeskedni fog. Gyerünk gyorsan, mert itt megsülünk.
Egyhangú ütemben, lassan kocogva tértek vissza az árnyat adó sziklához, ahol rögtön kellemes hűvösség fogta körül őket. Donovan csak most nézett vissza.
- Greg!
Powell hátrapillantott, és szinte fölsikoltott. Sebi lassan … nagyon lassan bandukolt, de az ellenkező irányba. Hátrált, visszafelé, az eredeti pályájára és amellett egyre gyorsabban. A látcsövön keresztül ijesztően közelinek, de ijesztően elérhetetlennek látszott.
- Utána! - kiáltott vadul Donovan. Ügetésre fogta robotját, de Powell visszahívta.
- Kár a fáradságért, Mike, sose fogod utolérni. - Idegesen izgett-mozgott a robot hátán, és tehetetlen dühében ökölbe szorította kezét. - Miért van az, hogy az ember mindig öt másodperccel később eszmél rá a tévedésére? Órákat fecséreltünk el hiába, Mike.
- Csak több oxálsavat kellene hoznunk - makacskodott Donovan. - Nem volt elég tömény.
- Hét tonnával se mennél semmire, s amellett időnk sincs rá, hogy elhozzuk, mert közben Sebit megeszi a monoxid. Nem érted, hogy mi történt?
- Nem - vallotta be Donovan.
- Csak azt értük el, hogy új egyensúlyi helyzeteket hoztunk létre. Ha fokozzuk a monoxid töménységét, növekszik a harmadik törvény hatóereje, és Sebi addig távolodik a veszély középpontjától, mígnem az egyensúly újból helyreáll. És amikor a monoxid eloszlik, megint elindul a szelénium-lelőhely felé, s ezáltal újra csak helyreáll az egyensúly. - Elkeseredett hangon folytatta: - Visszatér a régi kerékvágásba, jár körbe-körbe. Növelheted a második törvény hatóerejét, csökkentheted a harmadikét, fabatkát se ér, csak az egyensúlyi állapot helyét tudjuk megváltoztatni. A megoldást valahol a két törvényen kívül kell keresnünk. - Aztán robotjával Donovanhez közeledett, szembefordult vele, s úgy suttogta, árnyék az árnyéknak a sötétben: - Mike!
- Ez a vég? - kérdezte Donovan tompa hangon. - Akkor gyerünk vissza a központba, várjuk ki ott, amíg tönkremennek a fotocellagátak, búcsúzzunk el egymástól, vegyünk be ciánt, és lépjünk le gentlemanekhez illőn. - Kurtán fölnevetett.
- Mike! - ismételte Powell komoran. - Vissza kell hoznunk Sebit. - Ez világos.
- Mike! - ismételte meg harmadszor Powell. Habozott, hogyan folytassa. - Még mindig kihasználhatjuk az első törvényt. Már korábban is gondoltam rá, csakhogy ez kétségbeesett vállalkozás. Donovan fölpillantott.
- A helyzetünk is kétségbeejtő - mondta valamivel élénkebb hangon.
- Ide figyelj. Az első törvény értelmében a robotnak nem szabad tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. E törvény hatóerejét se a második, se a harmadik törvény nem csökkentheti. Semmiképp se csökkentheti, érted?
- Még akkor se, ha a robot félőr … Vagy mondjuk részeg. Magad is tudod, hogy részeg.
- Ezt a kockázatot vállalni kell. - Folytasd. Mit akarsz csinálni?
- Kimegyek oda, és megnézem, milyen hatása van az első törvénynek. Ha ez se borítja fel az egyensúlyt, akkor…fenébe is, hát nem mindegy, hogy most vagy három-négy nap múlva…
- Állj meg, vándor. Az emberi erkölcsnek is megvannak a maga törvényei. Nem fogsz te csak úgy egyszerűen kimenni oda. Találj ki valamilyen sorsolásfélét, hadd legyen nekem is esélyem.
- Rendben. Az megy, aki előbb megmondja, mennyi tizennégy a köbön. - És aztán, szinte egy szuszra hozzátette: - Kétezer-hétszáznegyvennégy.
Donovan érezte, hogy Powell robotja hirtelen félretaszítja az övét, s a következő pillanatban társa már kint is volt az izzó napsütésben. Donovan kiáltani akart, de aztán meggondolta magát. Ez a bolond fráter persze jó előre kiszámolta a választ. Ez rávall.
A hőség szinte elviselhetetlen volt, és Powell lapockája veszettül viszketett. Valószínűleg képzelődöm, gondolta magában, vagy tán a hőálló ruhán keresztül is hat az erős sugárzás.
Sebi felé bámult, de ezúttal szerencsére nem traktálta őt üdvözlésképpen Gilbert és Sullivan-idézetekkel. Túlságosan közel azonban Powell mégse merészkedett hozzá.
Mintegy háromszáz méterre lehetett tőle, amikor Sebi hátrálni kezdett, óvatosan, lépésenként. Powell megállt, leugrott a robot hátáról. Könnyű dobbanással ért talajt kristálytörmeléket repítve szerteszét.
Gyalog folytatta útját a köves, csúszós talajon. A csekély gravitáció nehézzé tette a járást, talpa bizsergett a melegtől. Vállán át egy pillantást vetett a szikla sötét árnyéka felé, és látta, hogy máris túlságosan messzire merészkedett, se a maga erejéből, se az ósdi robot hátán oda többé nem tud visszatérni. Már csak Sebire számíthat, senki másra. Összeszorult a torka.
Igen, máris túlságosan messze van! Megállt. - Sebi! - kiáltotta. - Sebi!
A fényes, korszerű robot pillanatig habozott, egy helyben álldogált, de aztán újból hátrálni kezdett.
Powell megpróbálta könyörgésre fogni a dolgot, s rájött, hogy ehhez nem is kell színészkednie.
- Sebi, vissza kell jutnom az árnyékba, ez a tűző nap megöl. Sebi, élet-halálról van szó. Segíts.
Sebi egy lépést tett előre, s aztán megállt. Beszélni kezdett, de szavára Powell felnyögött.
- Ha ébren töltöd az éjt - szavalta a robot -, fejfájás kínja emészt, s megpihenned nem szabad…- Itt elhallgatott, s Powell ösztönösen utánamormolta:
- Iolanthe.
Rettenetes forróság volt! Szeme sarkával most valami mozgó tárgyat pillantott meg, kábultan megfordult, és elképedve látta, hogy az óriásrobot, amely idehozta, elindult, s közeledik feléje, közeledik anélkül, hogy ülne rajta valaki!
- Bocsánat, gazdám - szólította meg a robot. - Gazda nélkül tulajdonképpen egy lépést se szabadna tennem, de itt a gazdámat veszély fenyegeti.
Persze, az első törvény, az első törvény mindenekfölött! Csakhogy neki nem erre az otromba ócskaságra, hanem Sebire van szüksége. Odébblépett, és heves mozdulat kíséretében a robotra rivallt:
- Menj innét! Parancsolom! Menj innét!
Hiábavaló igyekezet volt. Az első törvény alól a robotot nem lehetett feloldani.
- A gazdát veszély fenyegeti - ismételte konokul.
Powell kétségbeesetten nézett körül. Szeme elhomályosodott, agyában forró hullámok örvénylettek, lélegzete perzselt, s körös-körül mindenre csillámló ködfátyol borult.
Még egyszer utoljára kétségbeesetten fölkiáltott:
- Sebi! A fene egyen meg, hol vagy? Meghalok! Sebi! Segíts! Hátrafelé botorkált. Vak igyekezettel próbált menekülni az óriásrobot elől, aki nem menthette meg, amikor egyszerre acélujjak érintését érezte a karján, s fülét fémes csengésű, aggodalmas, bocsánatkérő szavak ütötték meg:
- Szent Kleofás, főnök! Maga mit keres itt? És velem mi van…? Olyan kába vagyok …
- Hagyd ezt most - mormolta erőtlenül Powell. - Vigyél oda a szikla árnyékába, de gyorsan!
Még érezte, hogy a robot felemeli, a szörnyű hőségben rohanni kezd vele, s aztán elájult.
Mikor magához tért, első pillantása Donovanre esett, aki aggodalmas, de mosolygó arccal hajolt föléje.
- Hogy vagy, Greg?
- Pompásan. Sebi hol van?
- Itt, mellettünk. Közben már elküldtem egy másik lelőhelyhez azzal a paranccsal, hogy ezúttal ha törik, ha szakad, hozzon szeléniumot. Negyvenkét perc és három másodperc alatt jött vissza. Mértem az időt. Még egyre hajtogatja, mennyire szánja-bánja, hogy így megfuttatott bennünket. Nem is mer a közeledbe jönni, fél, hogy mit kap tőled.
- Hozd csak ide - rendelkezett Powell. - Nem az ő hibája volt. Kezet nyújtott, és megrázta Sebi fémmancsát. - Nincs semmi baj, Sebi. - Aztán Donovanhez fordult. - Tudod, Mike, az jutott eszembe …
- Igen?
- Hogy ha befejezzük itt a munkát-megdörgölte az arcát, a levegő olyan kellemesen hűvös volt -, és Sebi átesik a helyszíni próbán, akkor egy űrállomásra küldenek majd minket…
- Ugyan, menj!
- De bizony! Legalábbis ezt mondta nekem az az öreglány, dr. Calvin, mielőtt elindultunk ide. Eddig nem akartam említeni, mert húzódoztam a dologtól.
- Húzódoztál? - kiáltotta Donovan. - De hisz…
- Tudom, tudom. Meggondoltam a dolgot. Képzeld csak: mínusz kétszázhetvenhárom fok! Micsoda élvezet lesz!
- Űrállomás! - lelkendezett Donovan. - Tiéd vagyok!