A ROBOTIKA HÁROM TÖRVÉNYE

1. A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.
2. A robot-engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az első törvény előírásaiba ütköznének.
3. A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az első és második törvény előírásaiba.

A robotika kézikönyve,
56. kiadás, 2058

BEVEZETÉS

Elégedetlenül lapozgattam jegyzeteimet. Három napot töltöttem az Amerikai Robot és Gépember Rt.-nál, de ezért a pénzért akár odahaza csücsülve az Enciklopédia telluricát is böngészhettem volna.
Susan Calvin, ez állt a feljegyzésekben, 1982-ben született, tehát most hetvenöt esztendős. Ez köztudomású. És ezzel illő összhangban maga az Amerikai Robot is hetvenöt esztendős, mert Lazurence Robertson Calvin doktor születésének évében jegyeztette be a céget, amely azután az emberi történelem legkülönösebb óriásvállalatává fejlődött. Ez is köztudomású.
Susan Calvin húszéves korában egy speciális pszicho-matematikai egyetemi szemináriumot hallgatott. Itt mutatta be dr. Alfred Lanning, az Amerikai Robot tudományos munkatársa az első nemcsak járni, de beszélni is tudó robotot. Az otromba, behemót alkotmány, amelyet a Merkúron megnyitandó bányába szántak, csak úgy bűzlött az olajtól. De beszélni tudott és értelmes volt.
Susan ki se nyitotta száját a szemináriumon, s nem vett részt a bemutatót követő szenvedélyes vitában. Zárkózott lány volt, sápadt, csúnyácska, nem szerette a környező világot, s ezért álarcszerű ábrázattal, túlburjánzó értelemmel védekezett ellene. De ahogy most figyelte az előadást, valamilyen hűvös lelkesedés borzongatta meg. 
2003-ban a Columbia egyetemen szerzett diplomát, és ezt követően kibernetikai továbbképző tanfolyamon vett részt.
Mindazt, amit a huszadik század közepén a számitógépek területén elértek, egyszeriben jelentéktelenné zsugorították Robertson pozitron agypályái. A mérföldes jelfogókat és fotocellákat immár kiszorította a körülbelül emberi agyvelő nagyságú, szivacsos platinidrium gömb.
Susan megtanulta, hogyan kell kiszámítani a "pozitronagy" variánsainak meghatározásához szükséges paramétereket, miképpen lehet papíron úgy megszerkeszteni egy "agyvelőt", hogy az adott ingerek által kiváltott reakciók abszolút biztonsággal előre megállapíthatók legyenek.
2008-ban bölcsészdoktori diplomát szerzett, majd elszegődött robotpszichológusnak az Amerikai Robothoz. Susan Calvin lett az új tudományág első jelentós képviselője. Lazurence Robertson akkor még mindig a részvénytársaság elnöke volt, Alfred Lanninget pedig időközben a vállalat kutatási osztályának igazgatójává nevezték ki.
Susan Calvin ötven esztendőn keresztül figyelte, hogyan változtat irányt az emberi fejlődés - hogyan szökell egy nagyot előre.
És most nyugalomba készült vonulni, már amennyire Susan Calvin-nél nyugalomba vonulásról beszélni lehetett. De legalább azt megengedte, hogy régi irodájának ajtajára az övé helyett utódja névtábláját szögezzék fel.
Nagyjában-egészében ezt tudtam meg. Ezenkívül megszereztem a tudományos folyóiratokban közzétett cikkeinek és bejegyzett szabadalmainak mérföldes jegyzékét. Megkaptam továbbá előléptetéseinek időrendi adatait, egyszóval összeszedtem mindazt, ami a szakmai életrajzához" tartozott.
De én többet akartam.
Mert az Interplanetáris Lapkiadó számára készülő nagy riportomhoz többre volt szükségem. Sokkal többre.
És ezt meg is mondtam neki.
- Dr. Calvin - hízelegtem, ahogy csak tőlem telt -, az olvasók szemében ön és az Amerikai Robot összeforrtak egymással. Nyugalomba vonulása egy korszak végét jelenti, és…
- Az emberi vonatkozások érdeklik? - kérdezte mosolytalanul. Nem hinném, hogy dr. Calvin valaha is mosolyogna. Éles pillantást vetett rám, de nem volt mérges. Éreztem, ahogy tekintete szinte keresztülhasít rajtam, még a nyakszirtemen is áthatolt. Tudtam, hogy teljesen átlát rajtam, átlátott ő mindenkin.
- Úgy van - feleltem.
- A robotok emberi vonatkozásai? Micsoda ellentmondás!
- Nem a robotokéról van szó, dr. Calvin. Hanem az önéről.
- Ami azt illeti, engem is robotnak neveznek. Bizonyára elmondták már magának is, hogy én nem vagyok ember.
Valóban mondták, de mi értelme leit volna bevallanom?
Dr. Calvin fölkelt a székéből. Kis termetű, törékeny nő volt. Követtem őt az ablakhoz. Kinéztünk.
Az Amerikai Robot irodái, gyárépületei egész kis várost alkottak, mértanilag megszerkesztett várost. Innét az ablakból olyan volt, mintha egy légifelvételt nézegettünk volna.
- Amikor beléptem ide - tűnődött dr. Calvin -, egy kicsinyke szobát kaptam az egyik épületben. Pontosan ott állt, ahol most a kazánház. - Odamutatott. - Lebontották, mielőtt még maga született. Három kollégámmal osztottam meg a szobát. Egy fél íróasztal jutott rám. Egyetlen épületben gyártottuk a robotokat. Hármat egy héten. És most nézzen itt végig.
- Ötven esztendő - buggyant ki számon a közhely - hosszú idő.
- Visszatekintve nem hosszú - helyesbítette megjegyzésemet. - Sőt egyenesen csoda, hogy milyen gyorsan elmúlik. 
Visszament az íróasztalához, és leült. Arca kifejezéstelen volt, de valahogy mégis szomorú.
- Maga mennyi idős? - tudakolta.
- Harminckettő - feleltem.
- Akkor nem is emlékezhetik arra a világra, amikor még nem voltak robotok. Akkoriban az emberiség még egyedül, társtalanul nézett szembe a világegyetemmel. Most viszont vannak segítőtársai, nála erősebb, hűségesebb, hasznosabb teremtmények, akik feltétlenül odaadó hívei. Az emberiség immár nincs egyedül. Gondolt már erre valaha?
- Az igazat megvallva, nem. Szabad ezt majd idéznem a cikkemben?
- Tessék. - Majd így folytatta: - Magának a robot csak robot. Fémszerkezet. Elektromosság és pozitronok. Elme és vas! Amelyet az ember teremt, és ha a szükség úgy kívánja, elpusztít. De sose dolgozott velük, s így nem is ismerheti őket. Tisztább, jobb fajta, mint mi.
- Szeretném, ha erről többet is mondana - noszogattam óvatosan. - Ha kifejtené véleményét a robotokról. Az Interplanetáris Lapkiadó lapjai az egész naprendszerhez eljutnak, olvasóközönségünk elvben hárommilliárd, dr. Calvin. Hadd ismerjék meg a gondolatait a robotokról.
Noszogatásom szükségtelennek bizonyult. Szavaimat ugyan nem hallotta, de gondolatai mégis a kívánt irányba indultak el.
- Mindent előre lehetett volna látni. Kezdetben, mielőtt még idejöttem, földi használatra adtunk el robotokat. Persze ezek még nem tudtak beszélni. Később mind több emberi vonást vettek fel, s ekkor felütötte fejét az ellenzék. A szakszervezetek természetesen rossz szemmel nézték, hogy a robotok konkurenciát csinálnak az emberi munkaerőnek, a különféle vallásos nézetek szószólói pedig a maguk babonáival hozakodtak elő. Nevetséges és hiábavaló volt az egész, de mégis szembe kellett nézni vele.
Zsebmagnómmal szóról szóra jegyeztem, amit mondott, csak arra próbáltam ügyelni, hogy ne vegye észre a csuklóm mozgását. Némi gyakorlattal jó felvételt tud az ember készíteni anélkül, hogy a kis szerkezetet ki kelljen vennie a zsebéből.
- Itt van például Robbie esete - kezdte dr. Calvin. - Nem ismertem öt, szétszerelték egy évvel azelőtt, hogy beléptem a vállalathoz. Nagyon-nagyon-nagyon ósdi volt már. De találkoztam azzal a kislánnyal a múzeumban…
Elhallgatott, s én hagytam. Láttam, hogy elködösül a szeme, és gondolatai visszakóborolnak a múltba. Nagy távolságot kellett megtenniük.
- Csak később hallottam a történetét, s amikor istenkáromlónak és ördögcsinálónak szidalmaznak bennünket, mindig eszembe jut. Robbie még néma robot volt, nem tudott beszélni. 1996-ban készült. Akkoriban még nem a mai specializált robotokat gyártották, s így Robbie-t nörsznek adták el…
- Minek?
- Nörsznek…